Képzeljék, hogy bevásárlóközpontban vannak,
élelmiszert vásárolnak,
és választhatnak
a műanyag és papír zacskó között.
Melyiket választják, ha jót akarnak tenni
a környezetnek?
A legtöbben a papírt választják.
Oké, gondolkozzunk miért.
Először is barna.
Ezért biztos jó a környezetnek.
Lebomlik, újrahasználható,
néha újrafeldolgozható.
Tehát mikor a műanyag zacskóra néznek,
valami ilyesmire gondolnak.
Amiről tudjuk, hogy valóban szörnyű,
és hogy el kellene kerülnünk minden áron
ezeket a környezeti károkat.
Ám az emberek gyakran nem gondolnak ilyesmire,
ami a másik oldala a dolognak.
Amikor anyagokat állítunk elő,
a természetből kell kivonni őket,
és egy csomó környezeti hatásra van szükségünk.
Látják, mi történik, amikor
összetett döntéseket kell hoznunk.
Mi emberek, szeretjük az igazán egyszerű megoldásokat,
így gyakran egyszerű megoldásokat keresünk.
Én pedig dizájnnal foglalkozom.
Tanácsot adok tervezőknek és fejlesztőknek
a fenntarthatósággal kapcsolatban.
Mindenki állandóan azt mondja nekem:
"Ó Leyla, én csak az öko-anyagokat akarom."
Amire én: "Nos, ez elég összetett kérdés."
Majd négy órát kell beszélgetnünk arról,
hogy pontosan mit is jelent az öko-anyag.
Egyrészről ugyanis minden
a természetből jön,
és az alapanyag használata,
határozza meg annak környezeti hatását.
Így hát egyfajta
ösztönös keretrendszerre kell támaszkodnunk,
amikor döntéseket hozunk.
Ezt az ösztönös keretrendszert én
környezetvédelmi folklórunknak szeretem nevezni.
Ez vagy az az apró hang a fejedben,
vagy az érzés a bensődben,
amikor jól cselekedtél.
Például ha a papírzacskót választod,
vagy egy üzemanyag-takarékos autót veszel.
A környezetvédelmi folklór nagyon fontos dolog,
mert próbálunk jól cselekedni.
De honnan tudjuk, hogy tényleg
csökkentjük a nettó környezeti hatásokat,
amit egyéni, szakmai
és társadalmi tetteink okoznak
a természeti környezetnek?
Tehát a környezeti folklór
úgy tűnik a tapasztalatainkon
és másoktól hallott dolgokon alapul.
Nem pedig bármilyen tudományos keretrendszeren.
És ez nagyon nehéz, mivel
hihetetlenül komplex rendszerekben élünk.
Humán rendszereink vannak arra,
hogyan kommunikáljunk és kapcsoljuk össze
és birtokoljuk az egész kiépített társadalmunkat.
Ipari rendszereink vannak, ami alapvetően az egész gazdaság,
És mindezeknek
a legnagyobb rendszerben kell működniük.
És szerintem ez a legfontosabb,
az ökoszisztéma.
És látják, a döntések,
amiket egyénként hozunk,
illetve a döntések,
melyeket minden egyes munkánkban hozunk,
- mindegy, hol helyezkedünk el a ranglétrán -
az összes rendszerre hatással vannak.
A helyzet, hogy ha a fenntarthatóságot tartjuk szem előtt
meg kell találnunk a módját annak,
hogy ezeket a komplex rendszereket összekapcsoljuk,
és jobb döntéseket hozzunk,
melyek nettó környezeti hasznot eredményeznek.
Meg kell tanulnunk,
hogyan tegyünk többet kevesebbel.
A népesség növekszik
és mindenki szereti a mobiltelefonját,
különösen ebben a környezetben itt.
Így innovatív módszereket kell találnunk, hogy megoldjunk néhány keletkező problémát.
És itt jön be a folyamat, amit úgy hívunk, életciklus-szemlélet.
Tehát alapvetően minden, ami elkészül
életciklus-stádiumok sorozatán megy keresztül.
Egy tudományos eljárás,
az életciklus-felmérés segítségével,
amit itt Amerikában életciklus-analízisnek hívnak,
tisztább képet kapunk arról,
hogy minden, amit teszünk e rendszerek technológiai részében
hogyan befolyásolja a természeti környezetet.
Tehát visszamegyünk egészen
a nyersanyag kinyeréséig.
Megfigyeljük a gyártást,
a csomagolást, a szállítmányozást,
a használatot és az életút végét.
Minden egyes stádiumban
a dolgok, amiket teszünk
kölcsönhatásban vannak a természeti környezettel.
Így meg tudjuk figyelni, hogy ez a kölcsönhatás
valójában mit eredményez azokban a rendszerekben és szolgáltatásokban,
amelyek a földi életet lehetővé teszik.
Azáltal, hogy ezt tesszük,
néhány igazán fantasztikus dologra jöttünk rá.
Lelepleztünk egy csomó mítoszt.
Kezdetnek tehát, itt egy sokat használt kifejezés.
Gyakran használják a marketingben,
és sokat használjuk, azt hiszem beszélgetéseinkben is,
amikor a fenntarthatóságról beszélünk.
Ez a kifejezés a "biológiailag lebomló".
Nos, a "biológiailag lebomló", egy anyagtulajdonság,
nem a környezeti haszon kifejezője.
Engedjék, hogy elmagyarázzam.
Ha valami természetes anyag,
ami cellulózrostokból áll,
például egy kenyérdarab, bármilyen ételmaradék,
vagy akár egy darab papír,
ha valami természetes anyag
a természetben köt ki, akkor az normálisan lebomlik.
A benne lévő kis szerves molekulák,
amiket növekedése során felvett,
természetes módon, szén-dioxidként visszakerülnek a légkörbe.
De ez csak a tiszta helyzet.
A legtöbb természetes anyag
valójában nem a természetben végzi.
A legtöbb dolog - a szemét, amit termelünk - lerakóban köt ki.
A lerakó egy más környezet.
A lerakóban, ugyanazok a szerves molekulák
máshogy bomlanak le,
mivel a lerakó anaerob.
Nincs benne oxigén. Szorosan tömörített és forró.
Ugyanazok a molekulák metánná alakulnak,
és a metán üvegházhatása 25-szöröse
a szén-dioxidénak.
Így minden rossz, kidobott salátánk és termékünk,
amelyek biológiailag lebomlóak,
ha lerakóban végzik,
akkor hozzájárulnak az éghajlatváltozáshoz.
Látják vannak berendezések,
melyek össze tudják gyűjteni ezt a metánt,
és energiát állítanak elő,
csökkentve a fosszilis energiahordozók iránti igényt,
ezzel azonban okosan kell bánnunk.
Meg kell határoznunk, hogyan tudjuk befolyásolni
ezeket a már folyamatban lévő dolgokat,
és olyan rendszereket, szolgáltatásokat tervezni,
amelyek enyhítik ezeket a problémákat.
Mivel manapság, az emberek megfordulnak és ezt mondják:
"Tiltsuk be a műanyag szatyrokat. Papírt az embereknek,
mert az jobb a környezetnek."
Ám ha a szemetesbe dobják,
és a helyi lerakóba kerül,
ami hagyományos típusú,
a hatás kétszeresen is negatív.
Terméktervező a szakmám.
De társadalomtudományt is tanultam.
Így teljesen lenyűgöznek
a fogyasztói javak, és az ahogy ezek,
amikre már kicsit immunisak is vagyunk,
betöltik életünket,
és hatással vannak a környezetre.
Ezek tárgyak olyanok, mint a sorozatos bűnelkövetők.
Biztos vagyok benne, hogy a teremben
mindenkinek van hűtője.
Manapság Amerikának lenyűgöző az a képessége,
hogy folyamatosan növeszti a hűtőit.
A legutóbbi pár évben
átlagosan 28 litert nőtt
egy normál méretű hűtőszekrény.
A probléma pedig, hogy most már olyan nagyok,
hogy könnyebb több ételt vásárolni,
amit aztán nem tudunk megenni vagy megtalálni.
Úgy értem, vannak dolgok a hűtőm hátuljában,
amik már évek óta ott vannak, így van?
Tehát végül még több ételt pazarolunk el.
És ahogy éppen magyaráztam, az élelmiszerhulladék probléma.
Valójában, itt az USA-ban, az otthonra megvásárolt ételek
40%-a hulladék lesz.
A világban megtermelt élelmiszer fele hulladék lesz.
Ez áll az ENSZ legutóbbi statisztikáiban. Majdnem fele az élelmiszernek.
Ez őrület! Ez 1,3 milliárd tonna élelmiszer évente.
Szerintem ez részben a hűtők hibája,
-- főként a nyugati országokban --
amik mindezt könnyebbé teszik.
Úgy értem sok komplex rendszer működik itt.
Nem akarom ennyire leegyszerűsíteni.
De a hűtő egy fontos okozója ennek,
és egy tulajdonsága,
a frissentartó rekesz.
Van frissentartó rekeszük?
A fiók, amibe beteszik a salátákat?
A saláták gyakran vizenyősek lesznek
a frissentartó rekeszben, ugye?
Igen? Vizenyős saláták?
Az Egyesült Királyságban ez akkora probléma,
hogy néhány éve kormányzati jelentésben
a vizenyős salátát nevezték meg,
mint a második legjelentősebb élelmiszerhulladék.
Vizenyős-saláta Jelentésnek nevezték.
Oké? Tehát ez egy probléma, emberek.
Ezek a szegény kis saláták a szemétbe kerülnek
balra, jobbra és középre.
Mivel ezt a rekeszt nem arra tervezték,
hogy valóban frissen tartson dolgokat!
Oké. Zárt közegre van szükség.
Szinte légmentes környezetre van szükség,
hogy megakadályozzuk a természetes lebomlást.
De a frissentartó rekesz csak egy rekesz,
ami kicsit jobban zár!
Mindegy, én teljesen a megszállottja vagyok.
Soha ne hívjanak meg, mert azonnal átnézem a hűtőjüket
ilyen dolgok után kutatva.
Ám valójában ez egy nagy probléma.
Ugyanis, mikor elveszítünk valamit, mint a salátát, a rendszerből,
nem csak azzal a hatással kell számolnunk, amit az életciklusnál elmondtam.
Ugyanis ezt a salátát meg is kellett termelni.
A saláta életciklus-hatása végtelenül nagy.
Fákat kellett kivágnunk a területen.
Szükségünk volt magok vetésére, foszforra,
műtrágyára, tápanyagokra, vízre és napfényre.
Ezek a salátába beépült ráfordítások
mind elvesztek a rendszerből.
Ezáltal sokkal nagyobb a környezeti hatás,
mint az energiaveszteség a hűtőből.
Ezért az ilyen dolgokat sokkal jobban kell tervezni,
ha komoly környezeti problémákat akarunk megoldani.
Kezdhetnénk a rekesszel és a mérettel.
Figyeljenek, akik itt hűtőtervezéssel foglalkoznak,
mert ez nagyszerű lenne.
A probléma az, képzeljük el,
hogy mi lenne, ha újragondolnánk a termékek tervezését.
Úgy nézek most a hűtőre, mint a modernség egy jelére.
Ám igazából az 1950-es évek óta
nem változtattunk igazából a dizájnjukon.
Egy kicsit csak, de lényegében még mindig nagy dobozok.
Hideg dobozok, amikben tároljuk a cuccainkat.
Képzeljék el, ha igazából elkezdnénk
felismerni ezeket a problémákat.
Majd ennek segítségével innovatív és elegáns dizájn-megoldásokat találnánk
ezeknek a problémáknak a megoldására.
Ez egy dizájnvezérelt változás.
A dizájn határozza meg az irányt, melynek segítségével
a rendszer sokkal fenntarthatóbb lehet.
A 40%-nyi élelmiszerhulladék fontos probléma.
Képzeljék el, ha olyan hűtőket terveznénk, ami ezt megfelezné.
Egy másik termék, ami lenyűgöz,
az elektromos teáskanna,
aminél rájöttem...
Ebben az országban nincs is igazából elektromos teáskanna, ugye?
Ám az Egyesült Királyságban ez egy igazán fontos termék.
Ott a háztartások 97%-nak
van elektromos teáskannája.
Tehát nagyon népszerűek.
Ha dolgoznom kellene egy dizájn cégnek,
vagy egy dizájnernek, aki ilyet tervez,
és nagyon öko szeretne lenni,
akkor általában két dolgot kérdezne tőlem.
Azt kédezné: "Leyla, hogyan tegyem műszakilag hatékonnyá?"
Mivel az energia nyilvánvalóan probléma ezzel a termékkel.
Vagy: "Hogyan készíthetem környezetbarát anyagokból?
Hogyan állíthatom elő az anyagokat
környezetbarát módon a gyártás során?"
Feltennék ezeket a kérdéseket?
Logikusnak tűnnek, nem? De.
Hát én azt mondanám: "Rosszul ismered fel a problémákat."
Mert a probléma a használattal van.
Azzal, hogy az emberek, hogyan használják ezt a terméket.
A britek 65% elismeri,
hogy túltölti a kannáját,
mikor csak egy csésze teára van szüksége.
Ennek a felesleges vízmennyiségnek a felforralásához
energiára van szükség.
Kiszámolták, hogy egy napi,
az elektromos teáskannák által felhasznált extra energia elegendő,
Anglia összes utcai lámpájának
egy éjszakán keresztüli működtetéséhez.
Ez a probléma.
Ez, amit termék-felhasználó hibának nevezek.
Ezeknél az apróságoknál azonban termék-rendszer hiba van.
Annyira hétköznapiak, észre sem veszik, hogy ott vannak.
Ám itt ez a fickó, ő, igen. Simonnak hívják.
Simon az országos elektromos műveknek dolgozik az Egyesült Királyságban.
Nagyon fontos feladata,
hogy figyelje a rendszerbe bejövő áram mennyiségét,
hogy biztosítsa minden otthon számára
az elegendő elektromos áramot.
Nézi a TV-t is.
Ennek oka, hogy van egy különleges jelenség,
ami az Egyesült Királyságban
a nagyon népszerű TV műsorok után történik.
Abban a percben, hogy a reklámszünet elkezdődik,
ennek az embernek gyorsan
atomenergiát kell vásárolnia Franciaországból.
Mivel mindenki bekapcsolja a kannáját,
ugyanabban a pillanatban.
[Nevetés]
1,5 millió kanna komoly problémát jelent.
Képzeljék el, hogy ha kannákat terveznének,
és megtalálnák e rendszerhibák megoldásának módját.
Mivel ez nagyon nagy teher
a rendszer számára.
Csak mert nem gondoltak arra, mekkora problémát okoz,
amikor ez a termék a valóságban működik.
Megnéztem egy csomó forgalomban lévő teáskannát,
és megtaláltam a minimális feltöltés jelét.
Az apró információ, ami jelzi,
mennyi vizet kell a kannába tölteni
2 és 5 és fél csésze közötti vízmennyiséget jelzett.
egy csésze tea elkészítéséhez.
Ez a kanna itt egy példa, melynek esetében
két víztartályunk van.
Az egyik a forraló kamra, a másik a víztartály.
A felhasználónak csak meg kell nyomnia a gombot,
hogy felforralja a vizet.
Ez azt jelenti, hogy mivel lusták vagyunk,
csak annyit töltünk bele, amennyire szükségünk van.
Ezeket hívom én viselkedés-módosító termékeknek:
termékek, rendszerek vagy szolgáltatások,
amelyek segítenek megoldani ezeket az előtérbe kerülő problémákat.
Akkor most egy technológiai téma.
Nyilvánvaló, ezek a dolgok elég népszerűek.
Ám ha a jelenlegi mennyiségben tervezzük,
vásároljuk, használjuk és dobjuk ki
ezeket a termékeket
az csillagászati mennyiség.
Jelenleg 7 milliárd ember él a Földön.
Tavalyi évben 6 milliárd
mobiltelefon-előfizetés létezett.
Minden évben 1,5 milliárd mobiltelefon
készül a gyártósorokon.
Néhány cég pedig magasabb termelési mennyiséget jelent,
mint a születések száma.
152 millió telefont dobtak ki az USA-ban az elmúlt évben.
Csak 11%-át hasznosították újra.
Ausztráliából származom, aminek 22 milliós a népessége
- ne nevessenek -
és a jelentések szerint
22 millió telefon található a lakosság fiókjaiban.
Muszáj megoldásokat találnunk a körülvevő problémákra.
Mivel ezek a dolgok annyira összetettek.
Annyi mindent rejtenek magukban.
Arany! Tudták, hogy manapság olcsóbb
1 tonna régi mobilból kinyerni az aranyat,
mint egy tonna aranyércből?
Sok, nagyon összetett és értékes anyag van beépítve
ezekbe a termékekbe.
Megoldást kell találni, hogy elősegítsük a szétszerelést
különben ez történik.
Ez egy közösség Ghánában.
Az ENSZ jelentései szerint
akár 50 millió tonna e-hulladékot,
vagyis elektronikus szemetet szállítanak el.
Így nyerik ki az aranyat
és egyéb értékes anyagokat.
Elégetik az elektronikus szemetet
nyílt terepen.
Ezek közösségek, és ez a világ minden táján történik.
És mivel nem látjuk az eredményét a döntéseknek,
amit mint tervezők,
üzletemberek, fogyasztók hozunk,
történnek meg ezek az externáliák.
És ezek emberi életek.
Tehát okosabb, rendszer-alapú, innovatív megoldásokat kell találnunk
ezekre a problémákra,
ha elkezdünk fenntartható módon élni ebben a világban.
Gondoljanak arra, mikor vették a telefonjukat,
az újat, hogy lecseréljék a régit...
Mellesleg, 15-18 hónap átlagos gyakorisággal
cserélik az emberek a telefonjaikat.
Így, ha tartjuk ezt a szédítő tempójú mobiltelefon-cserét,
meg kell vizsgálnunk,
hogyan tudjuk bezárni a hurkot a rendszeren.
Az emberek, akik gyártják őket,
biztosan van is most néhány ilyen a teremben,
megvizsgálhatnák, hogyan csinálhatnának zárt rendszereket,
vagy termék-rendszer szolgáltatásokat.
Azonosítani kell tehát a piaci igényeket,
és hogy ezek a piaci igények nem fognak eltűnni.
Tehát olyan terméket kell tervezni, ami megoldja a problémát.
Szétszerelhető és pehelykönnyű.
Hallottunk már néhány ilyen stratégiáról,
amelyeket a Tesla Motors autóknál alkalmaznak.
Ezek a megközelítések nem bonyolultak.
De csak a rendszer megértésével,
és a megvalósítható, piac által vezérelt, alternatív fogyasztói igények
megtalálásával
tudjuk elkezdeni radikálisan befolyásolni
a fenntarthatósági kérdést.
Sajnos tény az,
hogy a fogyasztás a legnagyobb probléma.
Ám a tervezés az egyik legjobb megoldás.
Ezek a termékek ott vannak mindenhol.
Azáltal, hogy találunk alternatív megoldásokat,
elkezdhetjük az innovációt,
úgy értem, valóban elkezdhetjük.
Biztos vagyok benne, hogy itt mindenki nagyon innovatív.
Ám abból a szempontból, ha úgy tekintünk a fenntarthatóságra,
mint egy paraméterre, egy feltételre
a rendszeralapú megoldások felé,
mivel, ahogy ezekkel az egyszerű termékekkel most bemutattam
mind okozói ezeknek a fő problémáknak.
Tehát teljes folyamatában kell nézni
a dolgokat, amiket csinálunk.
Ha csak a papír és a műanyag van,
nyilvánvaló, hogy az újrahasználható sokkal jobb,
és így a papír a rosszabb.
A papír azért is rosszabb, mert 4-szer, 10-szer nehezebb,
mint a műanyag.
Ha életciklusuk szempontjából hasonlítunk össze
egy kiló műanyagot egy kiló papírral,
a papír sokkal jobb.
Ám, ha a funkcionalitását nézzük e kettőnek,
akkor nem egy kilónyi anyagban szállítjuk haza az élelmiszert.
Nagyon kis mennyiségű műanyag kell hozzá
és sokkal több papír.
Ugyanis a funkcionalitás határozza meg a környezeti hatást.
Korábban mondtam, a tervezők mindig öko-anyagokat kérnek tőlem.
Én azt mondom, csak néhány anyagot kell teljesen kerülni.
A többinél minden a használattól függ.
Végeredményben minden amit tervezünk, gyártunk
és vásárolunk, a funkcióért történik.
Akarunk valamit, ezért megvásároljuk.
A dolgokat részeikre szedve,
és okos, elegáns, kifinomult megoldásokat szolgáltatva,
-- amelyek figyelembe veszik a teljes rendszert
és a teljes életciklusát mindennek,
a nyersanyag kinyerésétől, az életciklus végéig --
elkezdhetünk igazán innovatív megoldásokat találni.
Gyorsan elmondok még valamit befejezésül,
amit egy vezető tervező mondott nekem, akivel együtt dolgoztam.
Kérdeztem: "Miért nem csinálod fenntarthatóan?
Tudom, hogy képes vagy rá."
Azt mondta: "Most készítettem elő egy fenntarthatósági projektet egy ügyfélnek,
aki felém fordult és azt mondta:
Tudom, hogy kevesebbe fog kerülni.
Tudom, hogy keresettebb lesz,
de mi nem vagyunk úttörők, mert az úttörőknek nyilak vannak a hátában."
Szerintem itt egy teremnyi úttörő van, és remélem,
még több van a világban, mert ezeket
a problémákat meg kell oldanunk.
Köszönöm.
(Taps)