M-am gândit mult cu ce cuvânt să încep azi
și am decis să spun Columbia.
Nu știu câți ați vizitat Columbia,
dar e o țară în nordul Braziliei.
Este o țară frumoasă, cu oameni extraordinari, ca mine și alții,
(Râsete)
are o faună și o floră incredibile,
are apă, are tot ce-i trebuie ca să fie un loc perfect.
Dar avem câteva probleme, poate ați auzit de câteva.
Avem cea mai veche gherilă activă din lume.
Există de peste 50 de ani, ceea ce înseamnă că în viața mea
că nu am trăit nicio zi de pace în țara mea.
Această gherilă, iar grupul principal e FARC,
Forțele Armate Revoluționare ale Columbiei,
și-au finanțat războiul prin răpiri, prin șantaje,
prin intrarea pe piața drogurilor, prin minerit ilegal.
Avem terorism, avem bombe unde nu te aștepți.
Deci nu e bine, nu e deloc bine.
Dacă te uităm la prețul uman al acestui război de-a lungul celor 50 de ani,
am avut peste 5,7 milioane de persoane strămutate.
E una din cele mai mari strămutări de populație din lume.
Conflictul ne-a costat peste 220 000 de vieți.
Se repetă cumva războaiele din timpul Bolívar.
Atâția oameni care au murit degeaba.
Ne aflăm acum în mijlocul tratativelor de pace
și încercăm să ajutăm la rezolvarea pașnică a problemei.
Printre altele am decis să încercăm ceva complet lateral și diferit:
luminile de Crăciun.
Da, luminile de Crăciun.
Poate vă întrebați: „Oare despre ce are de gând să vorbească ăsta?”
O să vă vorbesc despre pomi uriași
pe care i-am pus pe nouă rute strategice din junglă,
împodobiți cu lumini de Crăciun.
Acești pomi ne-au ajutat să demobilizăm 331 de partizani ai gherilei,
vreo 5% din efectivul de luptă al gherilei în acel moment.
Luminile din pomi erau aprinse noaptea iar lângă ei era un anunț care spunea:
„Cum poate ajunge Crăciunul în junglă, așa puteți veni și voi acasă.
Demobilizați-vă.
De Crăciun totul este posibil.”
De unde știm că pomii și-au atins scopul? I-am adus pe cei 331, ceea ce e ceva.
Dar știm și că, deși puțini partizani i-au văzut,
mulți au auzit de ei.
Și știm asta pentru că vorbim frecvent cu partizani demobilizați.
Dar hai să vă povestesc ce-a fost înaintea pomilor.
Cu 4 ani înaintea pomilor am fost abordați de către guvern
să-i ajutăm să creeze o strategie de comunicare
pentru a aduce cât mai mulți partizani înapoi din junglă.
Guvernul avea strategie militară, avea o strategie legală,
avea o strategie politică, dar spunea:
„Nu prea avem o strategie de comunicare și probabil ar fi bine să avem.”
Așa că am decis imediat să luăm parte,
pentru că era o ocazie de a influența consecințele conflictului
prin ceea ce facem noi, cu mijloacele noastre.
Dar nu știam multe pe tema asta, nu înțelegeam.
În Columbia dacă locuiești la oraș ești foarte departe de război,
așa că nu prea înțelegi.
Am cerut guvernului să ne dea acces la cât mai mulți partizani demobilizați.
Și am vorbit cu aproape 60 din ei până să înțelegem bine problema.
Ne-au povestit de ce au intrat în gherilă,
de ce au ieșit din gherilă, ce vise aveau, ce nemulțumiri aveau.
Din aceste conversații ne-am format o înțelegere de bază
care ne-a ghidat în această campanie, și anume:
partizanii sunt în aceeași măsură prizonieri ai gherilei
ca oamenii pe care îi țin ostatici.
La început am fost impresionați, am fost fascinați de aceste povești,
și ne-am gândit că poate calea potrivită de a vorbi cu partizanii
e să-i lăsăm pe ei să vorbească unii cu alții.
Așa că am înregistrat vreo 100 de povești în primul an
și le-am dat la radio și la televizor
ca partizanii din junglă să poată auzi poveștile,
ale lor sau altele similare,
și, când le-au auzit, au decis să iasă.
Vreau să vă spun una din aceste povești.
Cel pe care îl vedeți aici e Giovanni Andres.
Giovanni Andres avea 25 de ani când am făcut poza.
Petrecuse 7 ani în gherilă și tocmai se demobilizase.
Iată povestea lui.
Fusese recrutat când avea 17 ani
și după un timp,
în „batalionul” lui, ca să zic așa,
a fost recrutată o fată frumoasă și s-au îndrăgostit.
Stăteau de vorbă despre cum va fi familia lor,
ce nume le vor da copiilor,
cum vor trăi când vor părăsi gherila.
Dar dragostea e strict interzisă la gradele inferioare din gherilă.
Dragostea lor a fost descoperită, iar ei au fost despărțiți.
El a fost trimis foarte departe, iar ea a rămas pe loc.
Ea cunoștea foarte bine teritoriul,
așa că într-o noapte, când era de gardă, a plecat.
S-a dus la armată și s-a demobilizat.
A fost printre cei cu care am avut șansa să vorbim.
Am fost impresionați de această poveste, așa că am făcut un anunț radio.
Se pare că întâmplător,
departe, la mulți kilometri în nord,
el a auzit-o la radio.
Când a auzit-o la radio și-a spus:
„Ce caut eu aici? Ea a avut curajul să iasă. Asta trebuie să fac și eu.”
Așa a făcut.
A mers timp de două zile și două nopți, și-a riscat viața și a ieșit.
Singurul lucru pe care și-l dorea era s-o vadă.
Numai la asta se gândea, s-o vadă.
Până la urmă s-au revăzut.
Știu că vă întrebați dacă s-au întâlnit. Da, s-au întâlnit.
Ea a fost recrutată la 15 ani și a plecat când avea 17,
a fost foarte complicat, dar în final s-au întâlnit.
Nu știu dacă mai sunt împreună,
dar pot să aflu. (Râsete)
Dar ce pot să vă spun e
că strategia noastră radio mergea.
Problema e că mergea la gradele inferioare ale gherilei.
Nu mergea în rândul comandanților, oamenii mai greu de înlocuit.
Pentru că e ușor să recrutezi, dar cu comandanții e mai greu.
Atunci ne-am gândit să folosim aceeași strategie:
să lăsăm comandanții să se adreseze comandanților.
Mai mult, le-am cerut unor foști comandanți de gherilă
să zboare cu elicopterele, cu microfoane,
și să le spună celor cu care luptau cândva:
„E o viață mai bună afară”,
„O duc bine”, „Ce faceți nu merită” etc.
Dar, după cum vă puteți imagina, asta se poate contracara ușor.
Pentru că acum partizanii puteau spune: „Da, sigur, dacă nu face asta îl omoară."
Le era ușor, așa că am rămas dintr-odată cu mâinile goale,
fiindcă partizanii răspândeau vestea că toate astea se întâmplau
pentru că altfel foștii comandanți erau în pericol.
Cineva, un om isteț din echipa noastră,
a venit și a zis: „Știți ce am observat?
Am observat că în preajma Crăciunului
au fost valuri de demobilizare
încă de la începutul războiului.”
A fost incredibil,
pentru că ne-a sugerat că trebuie să vorbim cu omul,
nu cu soldatul.
Trebuia să nu mai vorbim
de la guvern la armată, de la armată la armată,
ci trebuia să vorbim despre valorile universale,
trebuia să vorbim despre natura umană.
Așa s-a întâmplat cu pomul de Crăciun.
În poza aceasta vedeți cum plănuiam pomii de Crăciun,
iar omul de aici, cel cu trei stele, e căpitanul Juan Manuel Valdez.
Căpitanul Valdez a fost primul reprezentant superior
care ne-a dat elicoptere și sprijinul de care aveam nevoie
să punem acești pomi de Crăciun.
A spus la întâlnirea aceasta ceva ce nu voi uita niciodată.
A spus: „Vreau să fac asta pentru că generozitatea mă face mai puternic,
îi face pe oamenii mei mai puternici.”
Mă emoționez când mă gândesc la el
pentru că mai târziu a murit în luptă și ne e foarte tare dor de el.
Dar am vrut să-l vedeți cu toții, pentru că a avut un rol foarte important,
el ne-a dat tot sprijinul pentru a pune primii pomi de Crăciun.
Dar pe urmă partizanii care au ieșit
în timpul operațiunii cu pomii de Crăciun și celelalte
au spus: „E foarte bine. Pomii de Crăciun sunt foarte mișto.
Dar știți ceva?
Noi nu prea mai mergem pe jos. Folosim râurile.”
Râurile sunt autostrăzile junglei.
E un lucru pe care l-am aflat.
Iar cele mai multe recrutări se făceau în satele din apropierea râurilor.
Atunci ne-am dus la aceste sate de lângă râuri și am întrebat oamenii,
că probabil unii din ei cunoșteau partizanii direct.
I-am întrebat: „Puteți trimite partizanilor un mesaj?”
Am adunat peste 6000 de mesaje.
Unele erau bilețele pe care scria „Ieși”.
Unele erau jucării. Unele erau dulciuri.
Unii și-au scos chiar bijuteriile, cruciulițele și obiectele religioase
și le-au pus în niște mingi plutitoare pe care le-am trimis pe râu
ca să fie adunate noaptea.
Le-am trimis cu miile pe râuri și le-am adunat apoi pe cele neluate.
Dar multe au fost luate.
Asta a produs, în medie, o demobilizare la fiecare 6 ore.
A fost incredibil, era mesajul „Vino acasă de Crăciun”.
Apoi a venit procesul de pace.
Și când a început procesul de pace s-a schimbat total gândirea partizanilor.
S-a schimbat pentru că te pune pe gânduri:
„Dacă e un proces de pace înseamnă că probabil se termină.
La un moment dat o să ies.”
Iar temerile lor s-au schimbat complet.
Nu mai erau: „Voi fi omorât?”.
Temerile lor erau: „Voi fi oare respins?
Când ies din asta, voi fi respins?”
Atunci de Crăciunul trecut, iată ce am făcut:
am găsit 27 de mame de partizani
și le-am rugat să ne dea poze cu copiii lor,
unde numai ei se puteau recunoaște, ca să nu le punem viețile în pericol,
și le-am rugat să ne dea cel mai autentic mesaj de mamă cu putință,
și anume: „Înainte de a fi partizan ai fost copilul meu.
Vino acasă, te aștept.”
Vedeți pozele aici. Vă arăt câteva.
(Aplauze)
Vă mulțumesc.
Iar pozele au fost puse în multe locuri
și mulți au venit înapoi.
A fost într-adevăr minunat.
Apoi am decis să colaborăm cu societatea.
Am avut acțiunea cu mamele în preajma Crăciunului.
Acum să vorbim despre ceilalți.
Poate știți sau nu, dar a fost Cupa Mondială anul acesta,
iar Columbia a jucat foarte bine.
A fost un moment unificator pentru Columbia.
Ceea ce am făcut a fost să le spunem partizanilor:
„Veniți, ieșiți din junglă, vă păstrăm un loc.”
Au participat televiziunea și toate canalele media, care spuneau:
„Vă păstrăm un loc.”
Militarul din această reclamă spune:
„Îți păstrez un loc aici în elicopter,
ca să poți ieși din junglă să te bucuri de Cupa Mondială.”
Foști fotbaliști, comentatori radio,
toată lumea păstra un loc pentru partizani.
De când am început acest proiect, acum puțin peste 8 ani,
s-au demobilizat 17 000 de partizani.
Nu vreau...
(Aplauze)
Mulțumesc.
Nu vreau nicicum să spun
că ar fi neapărat numai meritul nostru.
Dar ce știu e că acțiunile noastre
s-ar putea să-i fi ajutat pe mulți din ei să se gândească la demobilizare
și poate i-au ajutat pe mulți să ia decizia finală.
Dacă e adevărat, publicitatea e printre cele mai puternice
unelte de schimbare pe care le avem.
Și vorbesc nu doar în numele meu,
ci și al tuturor colegilor din sală care lucrează în publicitate,
și al întregii echipe care a lucrat cu mine la asta:
dacă vrei să schimbi lumea
sau dacă vrei să obții pace, sună-ne, ne-am bucura să fim de ajutor.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)