אז, חשבתי הרבה על המילה הראשונה שאני אגיד היום,
והחלטתי להגיד "קולומביה."
והסיבה, אני לא יודע כמה מכם ביקרו בקולומביה,
אבל קולומביה היא ממש על הגבול הצפוני של ברזיל.
זו מדינה יפיפייה
עם אנשים יוצאי דופן, כמוני ואחרים -- (צחוק) --
והיא מאוכלסת בצמחיה וחי יוצאי דופן.
יש לה מים; יש לה כל מה שצריך כדי להיות מקום מושלם.
אבל יש לנו כמה בעיות.
אתם אולי שמעתם על כמה מהן.
יש לנו את הגרילה הקדומה ביותר בעולם.
היא נמצאת בסביבה יותר מ 50 שנה,
מה שאומר שבימי חיי,
מעולם לא חייתי יום אחד של שלום במדינה לי.
הגרילה -- והקבוצה העיקרית היא גרילת FARC,
הכוחות המזויינים המהפכניים של קולומביה --
הם מימנו את המלחמה שלהם על ידי חטיפות וסחיטות,
על ידי כניסה לסחר בסמים, וכריה לא חוקית.
היה טרוריזם. היו פצצות אקראיות.
אז זה לא טוב. זה לא ממש טוב.
ואם אתם מביטים בעלות האנושית של המלחמה הזו לאורך 50 שנה,
היו לנו יותר מ 5.7 מליון אנשים שהועתקו.
זו אחת מהעתקות האוכלוסיה הגדולות בעולם,
והקונפליקט הזה עלה יותר מ 220,000 חיים.
אז זה מעט כמו מלחמת בוליבר שוב.
זה הרבה אנשים שמתו לשווא.
אנחנו עכשיו באמצע שיחות שלום,
וניסינו לעזור לפתור את הבעיה בצורה שלווה,
וכחלק מזה,
החלטנו לנסות משהו שונה ומקביל לגמרי:
אורות חג מולד.
אז אורות חג מולד, ואתם אומרים,
על מה לעזאזל הבחור הזה הולך לדבר?
אני אדבר על עצים ענקיים
שהצבנו בתשע דרכים אסטרטגיות בג'ונגל
שמכוסים אורות חג מולד.
העצים האלה עזרו לנו לפרוק מנשקם 331 חיילי גרילה,
בערך חמישה אחוזים מכוחות הגרילה באותו הזמן.
העצים האלה הודלקו בלילה,
והיה שלט לידם
שאמר, "אם חג המולד יכול להגיע לג'ונגל, אתם יכולים לחזור הביתה.
התפרקו מנשקיכם.
בחג המולד הכל אפשרי."
אז איך אנחנו יודעים שהעצים האלה עבדו?
ובכן, השגנו 331, שזה בסדר,
אבל אנחנו גם יודעים שלא הרבה לוחמי גרילה ראו אותם,
אבל ידענו שהרבה לוחמי גרילה שמעו עליהם,
ואנחנו יודעים את זה
מפני שאנחנו מדברים כל הזמן עם חיילים שהניחו את נשקם.
אז תנו לי לקחת אתכם ארבע שנים אחורה לפני העצים.
ארבע שנים לפני העצים, ניגשו אלינו מהממשלה
כדי לעזור להם עם אסטרטגית תקשורת
כדי לגרום להכי הרבה חיילי גרילה לצאת מהג'ונגל.
לממשלה היתה אסטרטגיה צבאית,
היתה לה אסטרטגיה משפטית,
היתה לה אסטרטגיה פוליטית, אבל היא אמרה,
"אין לנו ממש אסטרטגית תקשורת,
וזה כנראה יהיה טוב אם תהיה לנו,"
אז החלטנו לקפוץ לתוך זה מייד,
מפני שזו היתה הזדמנות להשפיע על התוצאה של הקונפליקט
עם דברים שאנחנו עושים, עם הכלים שיש לנו.
אבל אנחנו לא יודענו הרבה על זה.
לא הבנו בקולומביה, אם אתם חיים בערים,
אתם מאוד רחוקים מהמקום בו הלחימה מתרחשת.
אז אתם לא באמת מבינים אותה,
וביקשנו מהממשלה לתת לנו גישה
להרבה חיילי גרילה שהתפרקו מנשקם.
ודיברנו עם בערך 60 מהם
לפני שהרגשנו שבאמת הבנו את הבעיה.
דיברנו על -- הם אמרו לנו למה הם הצטרפו לגרילה,
למה הם עזבו את הגרילה, מה החלומות שלהם היו,
מה התסכולים שלהם,
ומהשיחות האלו באה תובנה פנימית
שהנחתה את כל הקמפיין הזה,
שזה שגרילה הם אסירים של ארגונם
כמו האנשים שהוחזקו בשבי.
ובהתחלה, כל כך התרגשנו מהסיפורים האלה,
כל כך הודהמנו מהסיפורים האלה,
שחשבנו שאולי הדרך הטובה ביותר לדבר עם הגרילה
היתה לתת להם לדבר עם עצמם,
אז הקלטנו בערך מאה סיפורים שונים במהלך השנה הראשונה,
ושמנו אותם בטלוויזיה וברדיו
כך שהגרילה בג'ונגלים יכלו לשמוע את הסיפורים, הסיפורים שלהם,
או סיפורים דומים לשלהם,
וכשהם שמעו אותם, הם החליטו לצאת.
אני רוצה לספר לכם אחד מהסיפורים האלה.
האדם הזה שאתם רואים פה הוא ג'יובני אנדרס.
ג'יובני אנדרס היה בן 25 כשצילמנו את התמונה הזו.
הוא היה שבע שנים בגרילה, והוא התפרק מנשקו ממש לאחרונה.
הסיפור שלו הוא זה:
הוא גוייס כשהיה בן 17,
ומתישהו לאחר מכן, במחלקה שלו, את תרצו,
בחורה יפיפייה גוייסה, והם התאהבו.
השיחות שלהם היו על איך המשפחה שלהם תהיה,
מה יהיו שמות הילדים שלהם,
איך החיים שלהם יהיו כשהם יעזבו את הגרילה.
אבל מסתבר
שאהבה היא לגמרי אסורה בדרגות הנמוכות של הגרילה,
אז הרומן שלהם התגלה והם הופרדו.
הוא נשלח הרחק והיא נשארה מאחור.
היא הכירה את האזור היטב,
אז לילה אחד, כשהיא היתה בשמירה,
היא פשוט עזבה,
והיא הלכה לצבא, היא התפרקה מנשקה,
והיא היתה אחד האנשים שהיה לנו מזל לדבר איתם,
והסיפור שלה ממש נגע בנו,
אז עשינו פינה ברדיו,
ומסתבר שבמקרה,
הרחק הרחק, הרבה קילומטרים צפונה,
הוא שמע אותה ברדיו,
וכשהוא שמע אותה ברדיו, הוא אמר, "מה אני עושה פה?
היו לה הביצים לצאת, אני צריך לעשות אותו הדבר."
וכך הוא עשה.
הוא פשוט הלך שני ימים ושני לילות,
והוא סיכן את חייו כדי לצאת,
והדבר היחיד שהוא רצה היה לראות אותה.
הדבר היחיד שהוא חשב עליו היה לראות אותה.
הסיפור היה, הם נפגשו באמת,
אני יודע שאתם תוהים אם הם נפגשו.
הם נפגשו.
היא גוייסה כשהיתה בת 15, ועזבה כשהיתה בת 17,
אז היו הרבה סיבוכים אחרים,
אבל הם נפגשו לבסוף.
אני לא יודע אם הם יחד עכשיו, אבל אני יכול לברר. (צחוק)
אבל מה שאני יכול להגיד לכם זה שאסטרטגיית הרדיו שלנו עבדה.
הבעיה היא שהיא עבדה בשורות הנמוכות של הגרילה.
זה לא עבד עם המפקדים,
האנשים שיותר קשים להחלפה,
מפני שאתם יכולים לגייס בקלות אבל אתם לא יכולים להשיג מפקדים בכירים יותר.
אז חשבנו, ובכן, נשתמש באותה אסטרטגיה.
נביא מפקדים שידברו למפקדים.
ואפילו הלכנו עד לבקש ממפקדים לשעבר של הגרילה
לטוס בהליקופטרים עם מיקרופונים
ויגידו לאנשים שנלחמו עבורם,
"יש חיים טובים יותר שם בחוץ,"
"החיים שלי טובים," "זה לא שווה את זה," וכו'.
אבל, כמו שאתם יכולים לדמיין, זה היה מאוד קל להתנגד לזה,
מפני שמה הגרילה היום אומרים?
"כן, נכון, אם הוא לא יעשה את זה, הוא יוצא להורג."
אז זה היה קל, אז פתאום נשארנו עם כלום,
מפני שהגרילה הפיצו את השמועה
שכל הדברים האלה נעשים
מפני שאם הם לא יעשו את זה, הם בסכנה.
ומישהו, אדם מבריק בצוות שלנו,
בא ואמר, "אתם יודעים למה שמתי לב?
שמתי לב שסביב חג המולד,
היו שיאים של התפרקות מנשק
מאז שהמלחמה הזו החלה."
וזה היה מדהים,
מפני שזה הוביל אותנו לחשוב שאנחנו צריכים לדבר לאנשים
ולא לחיילים.
רצינו לזוז מלדבר
ממשלה לצבא, מצבא לצבא,
והיינו צריכים לדבר על הערכים האוניברסליים,
ואנחנו היינו צריכים לדבר על אנושיות.
ואז התרחשה העמדת עץ חג המולד.
התמונה הזו שיש לי פה,
אתם רואים זה בתכנון של עצי חג המולד,
והאיש הזה שאתם רואים שם עם שלושת הכוכבים,
הוא קפטן חואן מנואל וולדז.
קפטין וולדז היה הקצין הגבוה הראשון
לתת לנו הליקופטרים ואת התמיכה שהינו צריכים
כדי להקים את עצי המולד האלה.
והוא אמר בפגישה הזו משהו שאני לעולם לא אשכח.
הוא אמר, "אני רוצה לעשות את זה מפני שלהיות נדיב עושה אותי חזק יותר,
גורם לאנשים שלי להרגיש חזקים יותר."
ואני נעשה רגשן כשאני נזכר בו
מפני שהוא נהרג מאוחר יותר בקרב ואנחנו ממש מתגעגעים אליו,
אבל רציתי שכולכם תראו אותו, מפני שהוא היה ממש ממש חשוב.
הוא נתן לכולנו תמיכה להקים את עצי חג המולד הראשונים.
מה שקרה לאחר מכן זה שהגרילה שיצאו
במהלך מבצע עצי חג המולד וכל זה
אמרו, "זה באמת טוב, עצי חג מולד הם באמת מגניבים,
אבל אתם יודעים מה? אנחנו כבר לא באמת הולכים.
אנחנו משתמשים בנהרות."
אז נהרות הם האוטוסטרדות של הג'ונגל,
וזה משהו שלמדנו,
ורוב הגיוס נעשה בתוך וסביב כפרים סביב הנהר.
אז הלכנו לכפרי הנהר האלה,
ושאלנו אנשים,
וכנראה כמה מהם היו מכרים ישירים של הגרילה.
שאלנו אותם, "האם אתם יכולים לשלוח לגרילה מסר?"
אספנו יותר מ 6,000 הודעות.
כמה מהן היו פתקים שאמרו, צאו משם.
כמה מהם היו צעצועים. כמה מהם היו ממתקים.
אפילו אנשים הסירו את התכשיטים שלהם, את הצלב הקטן שלהם ודברים דתיים,
ושמו אותן בתוך הכדורים הצפים שנשלחו במורד הנהר
כך שהם יוכלו להאסף בלילה.
ושלחנו אלפים מהם במורד הנהרות,
ואז אספנו אותם אם הם לא נאספו.
אבל הרבה מהם נאספו.
זה יצר, בממוצע, התפרקות מנשק כל שש שעות,
אז זה היה מדהים וזה היה: בואו הביתה לחג המולד.
אז הגיע תהליך השלום,
וכשתהליך השלום החל,
כל צורת החשיבה של הגרילה השתנתה.
וזה השתנה בגלל
שזה גורם לכם לחשוב, "ובכן, אם יש תהליך שלום,
זה כנראה יגמר.
בנקודה מסויימת אני אשתחרר."
והפחדים שלהם השתנו לגמרי,
והפחדים שלהם לא היו, "האם אני אהרג?"
הפחדים שלהם היו, "האם אני אדחה?
כשאני אצא מזה, האם אני אדחה?"
אז בחג המולד האחרון, מה שעשינו היה ששאלנו --
מצאנו 27 אמהות של לוחמי גרילה,
וביקשנו מהם לתת לנו תמונות של ילדיהן,
בהן רק הם יוכלו לזהות את עצמם, כדי לא לסכן את חייהם,
וביקשנו מהם לתת את המסר הכי אימהי שהן יכלו לקבל,
שהוא, "לפני שהיית בגרילה, היית הילד שלי,
אז בוא הביתה, אני מחכה לך."
אתם יכולים לראות את התמונות פה, אני אראה לכם כמה.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
והתמונות האלו הוצבו בהרבה מקומות שונים,
והרבה מהם חזרו,
וזה היה ממש ממש יפיפיה.
ואז החלטנו לעבוד עם החברה.
אז עשינו את קמפיין האמהות סביב חג המולד.
עכשיו בואו נדבר על שאר האנשים.
ואתם אולי יודעים או לא, אבל היה גביע העולם השנה,
וקולומביה שיחקה ממש טוב, וזה היה רגע מאחד לקולומביה.
ומה שעשינו היה להגיד לגרילה,
"בואו, צאו מהג'ונגל. אנחנו שומרים לכם מקום."
אז זה היה בטלוויזיה, זה היה בסוגי מדיה שונים ואמר,
"אנחנו שומרים לכם מקום."
החייל פה בפרסומת אומר,
"אני שומר לכם מקום ממש פה בהליקופטר
כך שתוכלו לצאת מהג'ונגל ולהנות מגביע העולם."
שחקני כדור רגל לשעבר, שדרני רדיו,
כולם שמרו מקום ללוחמי הגרילה.
אז מאחר והתחלנו את העבודה הזו לפני מעט יותר משמונה שנים,
17,000 לוחמי גרילה התפרקו מנשקם.
אני לא -- (מחיאות כפיים)
תודה לכם.
אני לא רוצה להגיד בדרך כלשהי שזה קשור רק למה שאנחנו עשינו,
אבל מה שאני יודע זה שהעבודה שלנו והעבודה שאנחנו עושים
אולי עזרה להרבה מהם להתחיל לחשוב על התפרקות מנשק,
וזה אולי עזר להרבה מהם לעשות את ההחלטה הסופית.
אם זו האמת, הפרסום הוא עדיין אחד הכלים החזקים יותר לשינוי
שזמינים לנו.
ואני מדבר לא רק בשם עצמי,
אלא בשם כל הקולגות שאני רואה פה
שעובדים בפרסום,
ומכל הצוות שעבד איתי כדי לעשות את זה,
שאם אתם רוצים לשנות את העולם,
או אם אתם רוצים להשיג שלום, בבקשה התקשרו אלינו.
נשמח לעזור.
תודה לכם..
(מחיאות כפיים)