אני מלמדת כבר הרבה זמן,
ותוך כדי כך
רכשתי ידע על ילדים ולמידה
שהייתי רוצה להעביר לאחרים
לגבי הפוטנציאל של תלמידים.
ב1931 סבתא שלי --
למטה משמאל בשבילכם --
סיימה את כתה ח'.
היא הלכה לבי"ס כדי לקבל מידע
כי שם המידע היה קיים.
הוא היה בספרים ובראשה של המורה,
והיא היתה צריכה להגיע לשם כדי לקבל את המידע,
כי כך למדת.
דור אחד מאוחר יותר:
זה בי"ס של חדר אחד, חורשת האלונים,
שם אבי למד.
וגם הוא היה צריך להגיע לביה"ס
כדי לקבל את המידע מהמורה,
לשמור אותו בזכרון הנייד היחיד שהיה לו, שהיה בראשו,
ולקחת אותו איתו.
כי כך המידע הועבר
ממורה לתלמיד, ואח"כ לשימוש בעולם.
כשאני הייתי ילדה,
היתה לנו אנציקלופדיה בבית.
היא נקנתה בשנה בה נולדתי,
והיא היתה יוצאת מן הכלל,
כי לא הייתי צריכה לחכות כדי להגיע לספריה על מנת להשיג מידע.
המידע היה בתוך ביתי
וזה היה מדהים.
זה היה שונה
מהחוויות של הדורות הקודמים,
וזה שינה את האינטראקציה שלי עם מידע,
ולו רק במעט.
אבל המידע היה קרוב יותר אלי.
היתה לי גישה אליו.
בזמן שחלף
מאז היותי בתיכון
ועד שהתחלתי ללמד,
אנחנו רואים את עליית האינטרנט.
בערך בזמן שהאינטרנט מתחיל לפעול
ככלי חינוכי,
אני עוזבת את וויסקונסין
ועוברת לקנזס, עם ערים קטנות,
מקום בו היתה לי הזדמנות ללמד
במחוז מקסים
של קנזס הכפרית,
ושם לימדתי את הנושא האהוב עלי,
ממשל אמריקני.
זו השנה הראשונה שלי, ואני מורעלת, הולכת ללמד ממשל אמריקני,
את המערכת הפוליטית האהובה,
ילדים בי"ב -
לא כ"כ נלהבים
בקשר לשיטת הממשל.
שנה שנייה - למדתי כמה דברים, שיניתי את הטקטיקה.
ואני מעמידה בפניהם חוויה אותנטית
שמאפשרת להם ללמוד בעצמם.
לא אמרתי להם מה לעשות, או איך.
הצבתי בפניהם בעיה,
שהיתה ליצור פורום בחירות לקהילה שלהם.
הם ייצרו פלאיירים, התקשרו למשרדים,
בדקו ביומנים, נפגשו עם מזכירות,
ייצרו ספר בחירות
כך שכל העיר תכיר טוב יותר את המועדמים שלהם.
הם הזמינו את כולם לביה"ס
לערב של שיחות
על ממשל ופוליטיקה
ועל השאלה אם הרחובות עשויים היטב,
והיתה להם חווית לימוד חזקה.
המורים הותיקים יותר - יותר מנוסים -
הסתכלו עלי ואמרו:
"או, זה כ"כ חמוד. היא מנסה להצליח בזה."
(צחוק)
"היא לא יודעת מה מחכה לה."
אבל אני ידעתי שהילדים יגיעו.
והאמנתי בזה.
וכל שבוע אמרתי להם מה אני מצפה מהם.
ובלילה ההוא, כל 90 הילדים --
התלבשו יפה, עשו את התפקיד שלהם, השתלטו על העניין.
אני הייתי צריכה רק לשבת ולהסתכל.
זה היה שלהם. זה היה חוויתי. זה היה אותנטי.
זה היה משמעותי עבורם.
והם יתקדמו.
מקנזס עברתי לאריזונה היפה,
שם לימדתי בפלאגסטאף מספר שנים,
הפעם תלמידי חטיבה.
למזלי לא הייתי צריכה ללמד אותם ממשל אמריקני.
יכולתי ללמד אותם גיאוגרפיה - יותר מעניין.
שוב, נרגשים ללמוד...
אבל מה שהיה מעניין
במצב בו מצאתי את עצמי באריזונה,
הוא שהיתה לי באמת
קבוצת ילדים אקלקטית באופן יוצא דופן
בבי"ס ציבורי לחלוטין.
וזכינו בכמה רגעים בהם... זכינו בכמה הזדמנויות.
והזדמנות אחת
היתה לפגוש את פול רוזאבגינה,
הוא האדון
עליו מבוסס הסרט "מלון רואנדה".
והוא עמד לנאום בתיכון שלידינו.
יכולנו ללכת לשם, לא היינו צריכים אפילו לשלם על הסעות.
לא היו שום הוצאות. טיול שדה מושלם.
הבעיה היתה
איך לקחת תלמידי ז-ח לשיחה על רצח עם
ולהתמודד עם הנושא
באחריות וכבוד,
כך שהם ידעו להתמודד איתו.
אז בחרנו להסתכל על פול רוזאבגינה
כאל דוגמא לאדם
שעשה דבר חיובי להפליא עם החיים שלו.
ואז ביקשתי מהילדים, כאתגר, לזהות
מישהו מהחיים שלהם, מהעולם שלהם,
שעשה דבר דומה, ושהם יכולים להזדהות איתו.
ביקשתי מהם ליצור על כך סרט קצר.
זו הפעם הראשונה שעשינו את זה.
אף אחד לא ידע איך להכין את הסרטים האלה במחשב.
אבל הם נכנסו לזה. וביקשתי מהם לקריין את זה.
וזה היה רגע התגלות מדהים
שכשמבקשים מילדים להשתמש בקול שלהם
ומבקשים מהם לדבר בשם עצמם,
שהם מוכנים לשתף בדברים מדהימים.
השאלה האחרונה במטלה היתה:
איך אתם מתכוונים להשתמש בחיים שלכם
כדי להשפיע לטובה על אנשים אחרים?
הדברים שילדים יאמרו,
כשאת מבקשת מהם, וכשאת מוכנה לקחת את הזמן כדי להקשיב,
הם מדהימים.
נעבור לפנסילבניה, שם אני נמצאת כיום.
אני מלמדת באקדמיה למנהיגות מדעית,
שזה בי"ס בשותפות של מכון פרנקלין
ומחוז פילידלפיה.
אנחנו בי"ס ציבורי לכיתות ט-י"ב,
אבל אנחנו בי"ס אחר.
עברתי לשם בעיקר
כדי להיות חלק מסביבת לימוד
שמתקפת את הדרך בה ידעתי שילדים לומדים,
ושבאמת רוצה לחקור
את האפשרויות הקיימות
כשאתה מוכן לוותר
על כמה פרדיגמות מהעבר,
של מחסור במידע, כפי שהיה בביה"ס של סבתי
ושל אבי, ואפילו כפי שהיה בתקופתי,
ולעבור לזמן בו יש עודף במידע.
אז מה עושים כשאתם מוקפים במידע?
למה אתם לוקחים את הילדים לביה"ס
אם הם לא חייבים להגיע אליו כדי לקבל מידע?
בפילידלפיה יש לנו תכנית של מחשב נייד לכל ילד,
אז הילדים מביאים איתם את המחשבים כל יום,
לוקחים אותם הביתה, ויש להם גישה למידע.
וצריך להתרגל לרעיון הבא
כשנותנים לך את הכלי
לרכישת מידע לתלמידים,
צריך להתרגל לרעיון
של לתת לילדים להיכשל
כחלק מתהליך הלימוד שלהם.
היום בנוף החינוכי אנחנו מתמודדים
עם אהבה עיוורת
לתרבות של תשובה אחת נכונה
שאפשר לאלץ אותה לתוך מבחן אמריקאי,
ואני רוצה לשתף אתכם בכך
שזאת לא למידה.
זו בקשה שגויה לחלוטין,
להגיד לילדים לא לטעות אף פעם.
לבקש מהם שתמיד תהיה להם התשובה הנכונה
זה לא מאפשר להם ללמוד.
אז הרצנו את הפרוייקט הזה,
וזה אחד התוצרים של הפרוייקט.
אני בדרך כלל לא מציגה אותם
בגלל הרעיון של לאפשר כשלון.
התלמידים שלי ייצרו את גרפיקות המידע האלה
כתוצאה מיחידה עליה החלטנו בסוף השנה
בתגובה לנזילת הנפט.
ביקשתי מהם לקחת דוגמאות
מגרפיקות מידע קיימות שאנו רואים
בכלי התקשורת,
לבחון את המרכיבים המעניינים בהם,
ולייצר אחד עבור עצמם
מאסון אחר בהיסטוריה האמריקאית שנגרם ע"י אדם.
והיו להם קריטריונים מסויימים איך לעשות את זה.
לא היה להם כ"כ נוח עם המשימה,
כי לא עשינו דבר כזה, והם לא ידעו איך לגשת לזה.
הם יודעים לדבר, הם חלקי לשון,
הם יודעים גם לכתוב, מאוד טוב,
אבל כשביקשתי מהם לתקשר את הרעיונות שלהם בדרך אחרת
זה לא היה להם כ"כ נוח.
אבל נתתי להם את המרחב פשוט לעשות את זה.
תיצרו. תפתרו את זה.
בואו נראה מה אנחנו יכולים לעשות.
והתלמיד שבאופן עקבי
תמיד מייצר תוצרים ויזואלים טובים, לא אכזב.
זה נעשה ביומיים-שלושה.
וזאת העבודה שלו.
וכשאני שאלתי את התלמידים "מי הכי הצליח?"
הם מיד אמרו: "הנה זה."
הם לא קראו שום דבר. "הנה זה."
ואני אמרתי, "אז מה הופך את זה למצוין?"
והם כאילו "או, העיצוב יפה, והוא עושה שימוש יפה בצבע.
ויש גם..." והם נתנו עוד הסברים.
ואז אמרתי, "לכו תקראו את זה."
והם כאילו, "או, זה לא כ"כ מדהים."
ואז הלכנו לאחד אחר --
שלא היה כ"כ יפה, אבל הכיל מידע מצוין --
ואחרי שבילינו שעה בשיחה על תהליך הלימוד,
כי זו לא היתה שאלה אם זה מושלם או לא,
או אם אני הייתי יכול לייצר כזה,
הם היו אמורים לייצר עבור עצמם.
וזה אפשר להם להיכשל,
לעבד, ללמוד.
וכשנעשה זאת שוב השנה,
הם יצליחו יותר.
כי למידה
חייבת לכלול כמות מסויימת של כשלון,
כי כשלון הוא מרכיב חינוכי
בתהליך.
יש מיליון תמונות
שהייתי יכולה להראות לכם כאן,
והייתי צריכה לבחור היטב - זו אחת האהובות עלי -
של תלמידים לומדים,
של איך למידה יכולה להיראות
בנוף בו אנחנו מוותרים על הרעיון
שהילדים חייבים להגיע לביה"ס כדי לקבל את המידע,
ובמקום, שואלים אותם מה הם יכולים לעשות איתו.
שואלים אותם שאלות מעניינות באמת.
הם לא יאכזבו.
תבקשו מהם ללכת למקומות,
לראות דברים בעצמם,
לחוות ממש את הלמידה,
לשחק, לחקור.
זו אחת התמונות האהובות עלי,
כי היא צולמה ביום ג',
כשביקשתי מהתלמידים שלי ללכת לקלפיות.
זה רובי ביום הבחירות הראשון שלו,
והוא רצה לשתף את כולם.
אבל גם זו למידה,
כי ביקשנו מהם ללכת למקומות אמיתיים.
הנקודה העיקרית
היא שאם נמשיך להסתכל על חינוך
כאל הצורך להגיע לביה"ס
כדי לקבל מידע
ולא כאל למידה חווייתית,
העצמת קולם של התלמידים וקבלת הכשלונות,
אנחנו מפספסים.
וכל מה שכולם מדברים עליו היום
לא יתאפשר אם מערכת החינוך שלנו
תמשיך לא להעריך את האיכויות הללו,
כי אנחנו לא נגיע ליעדים עם מבחנים סטנדרטיים,
ולא נגיע לשם עם תרבות של תשובה אחת נכונה.
אנחנו יודעים איך לעשות זאת טוב יותר,
והגיע הזמן לעשות את זה.
(מחיאות כפיים)