Imam za vas zanemarenu, ali potencijalno unosnu
priliku za investiciju.
Tokom proteklih deset godina u Ujedinjenom Kraljevstvu,
zarada od grobnih mesta prevazišla je tržište nekretnina
u razmeri od oko tri prema jedan.
Otvaraju se privatna groblja sa parcelama na prodaju za investitore,
a cene kreću od oko 3900 funti
i očekuje se da dostignu rast od oko 40 odsto.
Najveća prednost je to što je ovo tržište sa neprekidnom potražnjom.
Ovo je pravi predlog
i postoje kompanije koje zaista nude ovakve investicije,
ali je moje interesovanje prilično drugačije.
Ja sam arhitekta i urbana dizajnerka,
i proteklih godinu i po
posmatrala sam kako pristupamo smrti i umiranju
i kako su oblikovali naše gradove i građevine u njima.
Letos sam održala svoju prvu izložbu
o smrti i arhitekturi u Veneciji,
a zvala se „Smrt u Veneciji“.
Budući da je smrt tema
o kojoj je mnogima neprijatno da razgovaraju,
izložba je bila osmišljena da bude prilično razigrana -
da bi ljudi bukvalno mogli da se uključe.
Tako je jedan od naših eksponata bila interaktivna mapa Londona
koja je pokazivala koliko je tačno nekretnina u gradu
dato smrti.
Dok prelazite rukom preko mape, ime dela nekretnine -
zgrade ili groblja -
se pokaže.
Beli oblici koje vidite,
sve su to bolnice, domovi za teško obolele,
mrtvačnice i groblja u gradu.
Zapravo, većina su groblja.
Hteli smo da pokažemo da, iako su smrt i sahrane
nešto o čemu možda ne razmišljamo,
one su svuda oko nas i važan su deo naših gradova.
Oko pola miliona ljudi godišnje umre u Ujedinjenom Kraljevstvu,
i od njih, oko četvrtina će želeti da bude sahranjena.
Međutim, u Ujedinjenom Kraljevstvu,
kao i u mnogim državama Zapadne Evrope,
ponestaje mesta za sahranjivanje,
pogotovo u većim gradovima.
Uprava šireg Londona je svesna ovoga već neko vreme,
a glavni uzroci su rast populacije,
činjenica da su postojeća groblja skoro puna.
Postoji običaj u Britaniji da se smatra da su grobovi zauvek zauzeti,
a postoji i pritisak novogradnje - ljudi žele da koriste to isto zemljište
da grade kuće, kancelarije ili prodavnice.
Tako su došli do novih rešenja.
Pomislili su da možda možemo da koristimo grobove posle 50 godina.
Ili možemo da zakopamo ljude učetvoro,
tako da njih četvoro može da se sahrani u istoj parceli,
i tako efikasnije možemo da iskoristimo zemlju,
i na taj način će, nadamo se, London i dalje imati mesta
za sahranjivanje ljudi u bližoj budućnosti.
Međutim, tradicionalno, o grobljima se lokalne vlasti nisu starale.
Zapravo, iznenađujuće je da ne postoji pravna obaveza
da iko u Ujedinjenom Kraljevstvu obezbeđuje grobna mesta.
Tradicionalno, to su obavljale privatne i religijske organizacije,
poput crkava, džamija i sinagoga.
Međutim, povremeno je bilo i profitnih organizacija
koje su htele da se uključe.
Znate, vide malu veličinu grobnog mesta
i tako visoku cenu,
i deluje kao da može da se zaradi ozbiljan novac.
Tako da, ako želite da se pojavite i otvorite svoje groblje,
zapravo možete.
Bio je jedan par u Južnom Velsu;
imali su farmu i gomilu polja do nje,
i hteli su da razviju zemljište.
Imali su gomilu ideja.
Prvo su mislili da naprave kamp za prikolice,
ali je veće reklo ne.
Zatim su hteli da naprave ribnjak
i veće je opet reklo ne.
Onda su došli na ideju da naprave groblje
i izračunali su da bi time mogli da povećaju vrednost svog zemljišta
sa oko 95 000 funti na preko milion.
No, doći na ovu ideju zarađivanja na groblju,
nekako je suludo, zar ne?
Stvar je u tome što visoka cena tih grobnih mesta
zapravo veoma obmanjuje.
Deluju kao da su skupa,
ali cena oslikava činjenicu da mesto mora da se održava -
neko mora da kosi travu narednih 50 godina.
To znači da je veoma teško zarađivati od groblja,
i to je razlog što ih obično vodi veće ili neprofitna organizacija.
U svakom slučaju, veće je ovim ljudima odobrilo zahtev,
i sada pokušavaju da izgrade svoje groblje.
Da vam samo objasnim kako to funkcioniše.
Ako želim nešto da izgradim u Britaniji,
groblje, na primer,
prvo moram da se prijavim za plansku dozvolu.
Ako želim da izgradim novu poslovnu zgradu za klijenta
ili da proširim kuću
ili ako imam radnju i želim da je preuredim u kancelariju,
moram da nacrtam gomilu crteža
i podnesem ih veću na odobrenje.
Oni će obratiti pažnju na to kako se uklapa u okolinu.
Gledaće kako izgleda.
Takođe će misliti i o tome kako će uticati na lokalno okruženje.
I misliće o tome da li će izazivati zagađenje
ili da li će biti mnogo saobraćaja ka tome što pravim.
Ipak, gledaće i dobre stvari.
Da li će lokalnoj zajednici doneti usluge poput prodavnica
koje bi meštani voleli da koriste.
Vagaće prednosti i mane
i doneće odluku.
Tako to izgleda ako hoću da sagradim veliko groblje.
Međutim, šta ako imam parče zemlje
i hoću da sahranim samo nekoliko ljudi, pet ili šest?
Pa, ako je tako - zapravo, ne treba mi ničija dozvola!
Ne postoje gotovo nikakva pravila o sahranjivanju u Ujedinjenom Kraljevstvu,
a i to malo što ih ima, je o tome da se ne zagade vodeni tokovi,
poput reka i podzemnih voda.
Tako da, ako želite da napravite sopstveno mini-groblje, možete.
Ali, mislim, stvarno, ko to radi? Zar ne?
Pa, ako ste aristokratska porodica i imate ogromno imanje,
svi su izgledi da ćete na njemu imati mauzolej,
i tamo ćete sahraniti porodicu.
No, najčudnije je
to što ne morate imati zemljište određene veličine
da biste počeli da sahranjujete ljude na njemu.
Ovo praktično znači
da se to odnosi i na dvorište vaše kuće u predgrađu.
(Smeh)
Šta ako hoćete da probate ovo sami kod kuće?
Postoji nekoliko veća koja na svom sajtu imaju savete
koji mogu da vam pomognu.
Prva stvar koju vam kažu
je da prvo morate imati potvrdu o sahranjivanju -
ne smete da ubijete ljude i gurnete ih pod dvorište.
(Smeh)
Kažu vam i da morate da vodite evidenciju gde se nalazi grob,
ali to je manje-više sve što se tiče formalnih zahteva.
Istina, upozore vas da se ovo možda neće dopasti komšijama,
ali, pravno govoreći, ne mogu gotovo ništa da urade povodom toga.
I, za slučaj da neki od vas još imaju ideju o zaradi,
vezano za to koliko koštaju ta grobna mesta,
a koliko biste mogli da zaradite,
takođe vas upozore da bi vrednost vaše kuće mogla
da padne za 20 odsto.
Mada je, zapravo, verovatnije
da niko neće ni hteti da je kupi posle toga.
Ono što me ovde fascinira
je što ovo na neki način sumira mnoge naše stavove prema smrti.
U Ujedinjenom Kraljevstvu,
a mislim da su brojke verovatno slične širom Evrope,
svega oko 30 odsto ljudi je sa nekim razgovaralo
o svojim željama vezanim za smrt,
i čak i od ljudi starijih od 75,
samo 45 odsto je pričalo o ovome.
I razlog što ljudi...
znate, misle da je njihova smrt daleko
ili misle da će ljudima biti neprijatno
ako pričaju o tome.
I znate, donekle,
postoje drugi ljudi koji se umesto nas pobrinu za stvari.
Vlada ima sva ova pravila i birokratiju za stvari
poput sahranjivanja, na primer,
i postoje pogrebnici,
koji čitav radni vek posvete ovim problemima.
Međutim, što se tiče naših gradova
i toga kako se smrt uklapa u naše gradove,
postoji mnogo manje pravila i planiranja i mozganja
nego što pretpostavljamo.
Dakle, mi ne razmišljamo o ovome,
ali svi ljudi za koje smatramo da misle o tome -
takođe se ne brinu o tome.
Hvala.
(Aplauz)