(Ljud från regnskogen)
Sommaren 2011
turistade jag i Borneos regnskogar för första gången,
och som ni kan föreställa er,
var det dess öronbedövande ljud som hänförde mig mest.
Det är en konstant kakafoni av ljud.
Men en del sticker ut.
Exempelvis den rödnäbbade hornkorpen.
Surrandet kommer från en cikada.
Här har vi en familj gibbonapor.
De sjunger till varandra över långa avstånd.
Ljuden spelades in i ett reservat för gibbonapor,
det är därför man hör så många,
men det viktigaste ljudet
var det som jag inte noterade,
och faktum är att ingen annan heller hade noterat det.
Detta var, som sagt, ett gibbonreservat.
I första hand rehabiliterar de gibbonapor,
men de måste också lägga mycket tid på
att skydda sig mot den illegala avverkning som sker i området bredvid.
Så om vi tar regnskogens ljud,
dämpar lätena från aporna, insekterna, är det andra,
som oavbrutet hörs i bakgrunden,
avlägsna ljud av motorsågar.
Reservatet hade tre vakter som patrullerade parken på heltid
för att vakta mot illegal avverkning,
och en dag, vandrade vi genom skogen,
och efter fem minuters promenad,
stötte vi på en person som höll på att såga ner träd
bara några hundra meter från reservatet.
I reservatet hade de inte hört motorsågarna,
eftersom de överröstades av skogens ljud.
Jag finner det oacceptabelt att vi i vår moderna tid,
bara några hundra meter från reservatet,
inte kunde höra motorsågar som startades.
Det låter omöjligt, men var faktiskt sant.
Hur stoppar vi då illegal avverkning?
Som ingenjör är det frestande att fundera på en
galen teknisk lösning,
men vi befinner oss ju i regnskogen.
Lösningen måste vara enkel och skalbar,
vi insåg även att
allting vi behövde redan fanns på plats.
Vi skulle kunna bygga ett system för att stoppa det här
genom att använda det som fanns.
Vem fanns där? Vad fanns där?
Jo, vi hade folk.
Vi hade de tre heltidsanställda vakterna,
som var engagerade i arbetet,
men de behövde veta vad som pågick ute i skogen.
Den stora överraskningen för oss,
var att vi kunde koppla upp oss.
Det fanns mobilnätverk långt där ute i obygden.
Vi pratar hundratals kilometer från närmaste väg,
där fanns ingen elektricitet, men mobiluppkopplingen var god,
de som bor i städerna använder Facebook hela tiden,
de surfar på Internet via mobiltelefoner,
och det fick mig att fundera kring möjligheterna
att fånga upp regnskogens ljud,
programmeringsmässigt avskilja motorsågsljuden,
för folk kan inte höra dem,
och skicka ett larm.
Men man måste ha en enhet som kan monteras i träden.
Så om vi kunde hitta en enhet som kunde plocka upp ljuden i skogen,
ansluta till mobilnätverket,
och skicka larm till folk på marken,
kunde det kanske vara en lösning.
Men låt mig säga några ord kring att rädda regnskogen,
för det är något alla definitivt hört talas om i evigheter.
Min generation har matats med detta
sedan vi var barn,
och budskapet verkar aldrig ändras:
Vi måste rädda regnskogarna, det brådskar, skog motsvarande x antal fotbollsplaner
höggs ner igår.
och trots det, finns ungefär hälften av regnskogarna fortfarande kvar,
och vi har mer akuta problem, som till exempel klimatförändringar.
Några fakta som jag inte kände till då är att:
Skogsavverkning står för mer växthusgaser
än all världens flygplan, tåg, bilar, lastbilar och fartyg tillsammans.
Den har näst störst påverkan på klimatförändringarna.
Och, enligt Interpol,
sker så mycket som 90 procent av regnskogsavverkningen
illegalt, precis som den vi blev vittnen till.
Om vi kan hjälpa de som lever i dessa områden att tillämpa regelverket,
då skulle vi kunna reducera dessa 17 procent
och på kort sikt kunna ha stor påverkan.
Det kan vara det billigaste och snabbaste sättet att bekämpa klimatförändringar.
Här är systemet vi tänkt oss.
Det ser tekniskt ut.
I samma ögonblick som en motorsåg hörs,
plockar enheten upp ljudet,
skickar ett larm via det befintliga gsm-nätet
till en skogsvaktare i området
som ger sig iväg för att stoppa avverkningen.
Det handlar inte längre om att leta upp de träd som redan fällts.
Eller att se enstaka träd från en satellitbild
över skogsområden som skövlats,
det handlar om att ingripa i realtid.
Jag tyckte detta var det snabbaste och billigaste sättet,
men människorna
hade ingen möjlighet att agera, så det var varken billigt eller snabbt.
Men om enheterna i träden var mobiltelefoner,
skulle det kunna bli billigt.
Hundratals miljoner mobiltelefoner skrotas varje år,
hundratals miljoner bara i USA,
oräknat övriga världen,
men, mobiltelefoner är fantastiska.
De har mängder med sensorer.
De kan fånga upp skogens ljud.
Men de behöver skyddas.
Vi placerar dem i en sån här låda,
och vi måste strömförsörja dem.
Det var en av de större utmaningarna
vi stod inför,
att kunna strömförsörja mobiltelefoner i trädtopparna,
solcellsdrivna enheter i trädkronorna
var ett ännu olöst problem,
detta är den unika solpanelen,
som är byggd av återvunna biprodukter från industrin.
Det här är avklippta remsor av paneler.
Här håller jag på att montera dem
hemma i mina föräldrars garage.
Jag vill tacka dem för att de lät mig hålla till där.
Här är enheten monterad i ett träd.
Som ni ser sitter de ganska väl dolda
uppe i trädtopparna.
Det är viktigt, för även om de kan fånga upp ljuden från motorsågar
på upp till en kilometers avstånd,
vilket gör att de täcker cirka tre kvadratkilometer,
blir området oskyddat, om de plockas ner.
Så, funkar det i verkligheten då?
För att testa det reste vi tillbaka Indonesien,
inte till samma plats som förra gången,
utan till ett annat gibbonreservat,
som också hotades av den illegala avverkningen.
Redan under dag två fångade enheten upp motorsågsljud.
Larmet kom i realtid.
Jag fick ett mejl till mobilen.
Vi hade precis klättrat ner från träden och alla var nere på marken.
Vi pausar och killarna röker,
och när jag får mejlet tystnar alla,
och då hör vi också motorsågarna
mycket svagt i fjärran,
men vi hade inte hört det innan.
Vi skyndade iväg för att stoppa skogshuggarna.
Jag var ganska nervös.
I detta ögonblick närmar vi oss platsen.
Här ser ni att jag faktiskt ångrar
att vi dragit igång hela projektet.
Jag vet inte vad som finns på andra sidan kullen.
Den där killen är mycket modigare än jag.
Men han gick, så jag var tvungen att följa efter,
han tog sig över kullen,
och tog skogshuggarna på bar gärning.
De blev så överraskade -
de hade aldrig tidigare blivit avbrutna -
och det gjorde så pass stort intryck på dem,
att de inte återvänt till platsen.
De var faktiskt trevliga killar.
De visade oss hur de jobbar,
och de övertygade oss om att
om man dyker upp vid rätt tillfälle,
kan det räcka för att avskräcka dem från att återvända.
Så ...
Tack. (Applåder)
Händelsen spreds, förmodligen för att vi berättade för alla,
och därefter hände något förbluffande.
Folk från hela världen började ringa och mejla oss.
Människor i Asien,
människor i Afrika och Sydamerika,
sade att de ville använda tekniken,
och det viktigaste av allt,
det vi trott var ovanligt,
att mobiltäckningen var så bra i skogen.
Folk sade att det inte var ovanligt,
och att det är ytterområdena av skogarna som är mest hotade.
Därefter skedde något otroligt,
folk började skicka sina gamla mobiltelefoner till oss.
Så nu har vi en lösning
med människor som redan finns på plats,
som både kan utveckla och använda det,
och som byggts av gamla mobiltelefoner
som skänkts av människor från hela världen
som vill att deras avlagda telefoner återanvänds och får ett nytt liv.
Om resten av materialet kan återanvändas,
då tror vi att det kan utgöra ett eget kretslopp.
Detta gjordes alltså inte utifrån någon form av spetsteknik.
Det byggdes istället av det som redan fanns,
och jag är helt övertygad om att är det inte mobiltelefoner,
som det alltid kommer att finnas tillräckligt av
så kommer man bygga liknande lösningar
som kan bli effektiva i andra miljöer.
Tack så mycket.
(Applåder)