Rád bych vám dnes něco pověděl o tom,
co se demokracie může naučit ze světa open-source programátorů.
Ale ještě předtím krátký úvod.
Podívejme se na tohle.
Toto je Martha Payneová. Martha je ze Skotska a je jí 9 let.
Žije v oblasti Argyll and Bute.
Před pár měsíci si Martha vytvořila blog o jídle,
nazvala ho NikdySiNepřidám a s foťákem
každý den ve své škole dokumentovala
své školní obědy.
Schválně, najdete tam zeleninu? (Smích)
A, jak už se to občas stává,
její blog měl nejdřív pár desítek čtenářů,
pak pár stovek
a potom už to byly tisíce a tisíce lidí,
kteří se bavili jejím hodnocením školních obědů,
včetně mé nejoblíbenější kategorie,
"Počet vlasů nalezených v jídle". (Smích)
Tento den to bylo nula. Dobrý.
Ale včera to byly dva týdny, co napsala toto:
příspěvek, ve kterém stojí: "Sbohem."
A připsala: "S lítostí vám musím oznámit,
že si mě moje třídní vytáhla z vyučování a řekla mi,
že už nesmím fotit ve školní jídelně.
Fakt mě to hodně bavilo.
Díky, že jste sem chodili. Sbohem."
Vy už ale určitě víte, co se stalo pak, že? (Smích)
Pozdvižení bylo tak rychlé, tak obrovské a jednomyslné,
že v Argyll and Bute změnili názor
ještě tentýž den a řekli:
"My bychom devítileté dítě nikdy necenzurovali." (Smích)
Samozřejmě, s výjimkou dnešního rána. (Smích)
A to nás přivádí k otázce:
Co je vedlo k přesvědčení, že by jim něco takového
mohlo projít? (Smích)
Odpověď: celá naše historie. Až doteď.
(Smích) Takže,
co se stane, když nějaké médium najednou
vypustí do oběhu spoustu nových myšlenek?
To ale není jen otázka dnešní doby.
Setkali jsme se s tím už několikrát
během posledních několika set let.
Když se objevil telegraf, bylo jasné,
že zglobalizuje novinařinu.
K čemu by takový vývoj mohl vést?
No, samozřejmě, povede to ke světovému míru.
Televize, médium, které nám umožňuje nejen slyšet,
ale i vidět, doopravdy vidět, co se děje
jinde ve světě -- k čemu to povede?
Světový mír. (Smích)
Telefon?
Ano, uhodli jste: světový mír.
Omlouvám se, jestli někomu zkazím radost, ale světový mír z toho nebude. Zatím ne.
Dokonce i knihtisk, dokonce i knihtisk
byl považován za nástroj,
který prosadí katolickou intelektuální hegemonii v celé Evropě.
Místo toho přišlo 95 Tezí Martina Luthera,
protestantská reformace, a samozřejmě
třicetiletá válka. Dobře,
takže předpovědi světového míru se trefily v tom,
že když se mnoho nových myšlenek náhle
dostane do oběhu, změní to společnost.
Ovšem naprosto se mýlily v odhadu, co přijde poté.
Čím více myšlenek je v oběhu,
tím více je myšlenek, se kterými může kdokoli nesouhlasit.
Víc médií vždycky znamená více sporů.
A přesně to se děje, když se zvětší mediální prostor.
A přesto, když se podíváme zpět na knihtisk
v raných dobách, vyhovuje nám, co se stalo.
Jsme společností, která je pro knihtisk.
Jak tedy tyhle dvě věci sladíme?
Více sporů, ale zároveň si myslíme, že to bylo dobře.
Odpověď podle mě můžeme najít v takovýchto případech.
Toto je obálka Philosophical Transactions,
prvního vědeckého časopisu vůbec kdy publikovaného v angličtině
v polovině 17. století.
Dala jej dohromady skupina lidí,
kteří si říkali "The Invisible College", Neviditelná univerzita.
Skupina přírodních filozofů,
kteří se až později začali nazývat vědci
a kteří chtěli zlepšit způsob,
jakým mezi sebou vedou spory.
K tomu potřebovali dvě věci.
Potřebovali otevřenost. Potřebovali vytvořit normu,
která by stanovila: když uděláš experiment,
musíš zveřejnit nejen svá tvrzení,
ale i to, jak byl experiment proveden.
Když nám neřekneš, jak přesně jsi ho provedl, nebudeme ti věřit.
Ta druhá věc, kterou potřebovali, byla rychlost.
Potřebovali se rychle dozvědět,
co vědí ostatní přírodní filozofové.
Jinak nebylo možné vést smysluplně spor.
Knihtisk byl pro tento účel očividně to správné médium,
ale kniha nebyla ten správný nástroj. Připravit knihu trvá příliš dlouho.
A tak přišli s vědeckým časopisem,
prostřednictvím něhož sjednotili vědění
napříč celou přírodovědeckou obcí.
Vědeckou revoluci nevyvolal knihtisk.
Způsobili ji vědci,
ale ti by to nedokázali, kdyby neměli
k dispozici knihtisk.
Takže co my? Co naše generace
a naše mediální revoluce, internet?
No, předpovědi světového míru tu máme. (Smích)
Víc rozepří? Za jedna s hvězdičkou. (Smích)
(Smích)
Třeba YouTube je prostě zlatý důl. (Smích)
Kvalitnější rozepře? To je otázka.
A tak studuji sociální média, což v podstatě znamená,
že sleduji, jak se lidé přou.
A kdybych si měl vybrat skupinu, o které si myslím,
že je naší Neviditelnou univerzitou, jsou to dnes lidé,
kteří se snaží vzít naše dnešní nástroje a ohnout je tak,
aby nepřinášely více rozepří, ale lepší rozepře.
Vybral bych si programátory open-source.
Programování je trojčlenný vztah
mezi programátorem, nějakým zdrojovým kódem
a počítačem, na kterém má kód běžet.
Ale počítače jsou tak nechvalně proslulými interprety příkazů,
že je nepředstavitelně složité sepsat seznam příkazů,
které má počítač umět vykonat.
A to je ten jednodušší případ, kdy kód píše jediný člověk.
Jakmile má kód psát víc než jeden člověk,
je velmi jednoduché, aby si dva programátoři navzájem
přepisovali úpravy, kdyby pracovali na jednom souboru,
nebo aby počítači dávali nekompatibilní instrukce,
na kterých program zhavaruje.
Tento problém roste s tím,
čím víc programátorů má pracovat na jedné věci.
Abych to přiblížil, problém při práci
s velkým softwarovým projektem je vlastně otázkou toho,
jak udržet pořádek ve společenském chaosu.
Už po desítky let ale existuje oficiální řešení:
používání tak zvaného
systému pro správu verzí.
Systém správy verzí dělá přesně to, co říká jeho název.
Udržuje závaznou kopii zdrojových kódů softwaru
někde na nějakém serveru.
Jediní programátoři, kteří kód mohou změnit,
k tomu musí mít každý své povolení,
a mají přístup jen k té malé části celku,
kterou mají povolenu měnit.
Když lidé kreslí diagramy systémů pro správu verzí,
vypadají vždycky nějak takto.
Dobře. Prostě vypadají jako hierarchické stromy v organizacích.
Nemusíte to ani moc zkoumat,
abyste pochopili, jaké takovýto systém bude mít politické dopady.
Jde o feudalismus: jeden majitel, mnoho pracovníků.
Pro vývojáře komerčního softwaru je to samozřejmě v pořádku.
Takto by zjednodušeně opravdu vypadal balík Office od Microsoftu nebo Photoshop od Adobe.
Korporace vlastní software.
Programátoři přicházejí a odcházejí.
Ale našel se jeden programátor, který se rozhodl,
že takhle nechce pracovat.
Toto je Linus Torvalds.
Torvalds je asi nejznámější programátor open-source,
který vytvořil Linux. A Torvalds se zaměřil na způsoby,
jakými se open-source hnutí snažilo pracovat s tímto problémem.
Základním předpokladem open-source softwaru je open-source licence,
která říká, že přístup ke zdrojovému kódu by měli mít všichni
a pořád, ale pak samozřejmě
hrozí přesně ten chaos, kterému je potřeba předejít,
aby vůbec něco mohlo začít fungovat.
Takže většina open-source projektů si prostě zacpala nos
a přijala za své feudální způsoby managementu.
Ale Torvalds řekl: "Ne, takhle to já dělat nebudu."
Jeho pohled na věc byl naprosto jasný.
Když přijmete nástroj, zároveň s ním
přijímáte i filozofii managementu, která je s nástrojem spojena.
A jemu se nechtělo přijmout něco, co nemohlo fungovat tak,
jako fungovala sama Linuxová komunita.
Abych vám pomohl udělat si představu, jak obrovské
rozhodnutí to bylo, toto je mapa
vnitřních závislostí v Linuxu,
uvnitř operačního systému Linux, a ukazuje, které části
programu závisí na kterých jiných částech programu, aby mohly fungovat.
Je to neuvěřitelně komplikovaný proces.
Je to neuvěřitelně komplikovaný program,
a přesto jej Torvalds celé roky provozoval
ne s pomocí automatických nástrojů, ale ze svého e-mailu.
Lidé mu doopravdy e-mailem posílali změny,
na kterých se dohodli, a on je ručně dosadil do kódu.
A pak, po 15 letech dohlížení na Linux a zkoumání,
jak tato komunita funguje, řekl: "Asi už vím,
jak napsat systém pro správu verzí pro svobodné lidi."
Nazval ho "Git". Git je decentralizovaný systém pro správu verzí.
Má dva hlavní rozdíly
oproti klasickým systémům pro správu verzí.
První rozdíl je, že dostává nárokům filosofie
open-source. Každý, kdo pracuje na projektu,
má kdykoliv přístup k celému zdrojovému kódu.
A když lidé malují diagramy práce v Gitu,
obvykle vypadají takto.
Ani nemusíte chápat, co znamenají ta kolečka
a obdélníčky a šipky, abyste si všimli, že to je mnohem
komplikovanější způsob práce, než jaký podporují
starší systémy pro správu verzí.
Ale tak se do všeho zase vrací chaos,
a druhá velká inovace Gitu je spojena právě s tím.
Toto je snímek ze serveru GitHub, který umožňuje hostovat vlastní projekty.
Kdykoliv nějaký programátor použije Git,
aby udělal jakoukoli zásadnější změnu,
vytvořil nový soubor, upravil existující soubor
nebo spojil dva soubory dohromady, Git vytvoří takovýto podpis.
Tato dlouhá řada písmen a čísel
je unikátní identifikátor každé změny,
ale není nutné jej koordinovat centrálně.
Git pokaždé a všude generuje tento podpis stejným způsobem,
takže podpis se váže přímo
k nějaké konkrétní změně bez možnosti padělání.
To má následující dopad:
Programátor v Edinburghu a programátor v Entebbe
si mohou oba stáhnout identickou kopii nějakého programu.
Oba mohou udělat změny a posléze je zapojit zpátky,
aniž by kterýkoli z nich věděl
o existenci toho druhého.
Máme tu možnost spolupráce bez koordinace.
Toto je obrovská změna.
Já vám to ale neříkám proto, abych vás přesvědčil,
že je super, že open-source programátoři dnes mají nástroj,
který jim umožňuje pracovat v souladu se svou filozofií,
ačkoliv si myslím, že to skutečně je super.
Říkám vám to všechno kvůli důsledkům,
které to podle mě má pro způsoby spolupráce komunit.
Jakmile jednou Git umožnil spolupráci bez koordinace,
začaly se formovat komunity,
které jsou neuvěřitelně velké a komplexní.
Toto je graf komunity okolo Ruby.
Ruby je open-source programovací jazyk
a všechna ta spojení mezi lidmi --
toto není graf programu, je to graf lidských vztahů --
všechna ta spojení mezi lidmi
pracujícími na tomto projektu -- a nevypadá to ani v nejmenším
jako hierarchická tabulka organizačních vztahů.
Spíš to vypadá jako dezorganizační tabulka,
a přesto tato komunita pomocí těchto nástrojů
něco společně vytváří.
Takže máme dva dobré důvody myslet si,
že tento druh techniky by se dal aplikovat
obecně na demokracie a konkrétně na zákony.
Když budete tvrdit,
že něco na internetu může mít dobrý dopad
na demokracii, přijde často tato reakce:
(Hudba) (Smích)
Něco jako "jako že ta věc,
co jsou na ní ty zpívající kočky? Ta věc,
že má mít pozitivní dopad na společnost?
Na což já říkám: se zpívajícími kočkami
se to má tak: tak to dopadá vždycky.
A tím nechci říct, že to tak vždycky dopadá na internetu.
Dopadá to tak vždycky u všech médií.
Netrvalo dlouho od vzestupu
komerčního knihtisku, než někoho
napadlo, že by se daly prodávat erotické romány. (Smích)
Ani nemusíte být tlačeni nutností prodávat knihy
příliš dlouho, než někdo přijde a řekne:
"Hele, víš za co by lidi určitě rádi zaplatili?" (Smích)
Lidem zabralo dalších 150 let, než vůbec pomysleli
na vědecký časopis, ne? Takže -- (Smích) (Potlesk)
Takže to, že spolek Neviditelné univerzity
využil knihtisk k publikování vědeckého časopisu,
sice bylo fenomenálně důležité, ale nebyl to žádný průlom
ani se to nestalo nijak rychle.
Když chcete zjistit, kde se dějí změny,
je potřeba se dívat na okraje.
Právo je také plné vzájemných závislostí.
Toto je graf daňových zákonů Spojených států
a závislostí jednotlivých zákonů na jiných zákonech
pro srovnání.
Takže tohle je jedna paralela k práci se zdrojovými kódy.
Ale je také faktem, že zákonodárství je další prostor,
v němž koluje mnoho názorů,
které ale musí ve výsledku přinést jednu závaznou kopii.
Když přijdete na GitHub a rozhlédnete se,
uvidíte miliony a miliony projektů,
jejichž obsahem je většinou zdrojový kód.
Ale když budete hledat u okrajů, najdete lidi,
kteří experimentují s politickým využitím
takového systému.
Někdo například nahrál všechny kabelové telegramy uniklé přes Wikileaks
z ministerstva zahraničí USA spolu se softwarem
na jejich interpretaci, což zahrnuje mou nejoblíbenější funkci:
nástroj pro nacházení haiku
přirozeně se vyskytujících v textech ministerstva.
(Smích)
Přesně tak. (Smích)
Newyorský senát nahrál tak zvanou
Otevřenou legislativu, taky na GitHub,
kvůli všem těm možnostem kontroly změn a plynulosti práce.
Můžete si tak najít svého senátora a zobrazit si seznam
návrhů zákonů, které podpořil.
Člověk s přezdívkou Divegeek nahrál
legislativu státu Utah a nahrál ji tam,
nejen aby zákony pomohl rozšířit,
ale i kvůli té velmi zajímavé možnosti,
že by se mohly využít k další práci na zákonech.
Někdo během loňské senátní diskuze o copyrightu
nahrál nástroj s poznámkou "Je zvláštní, že Hollywood
má lepší přístup ke kanadským zákonodárcům,
než mají kanadští občané. Použijme GitHub
a ukažme jim, jak by mohl vypadat občany navržený zákon."
Obsahuje tento velmi vybízející snímek.
Tomuto pohledu se říká "diff".
U textu, který upravuje mnoho lidí, vám ukáže,
když někdo udělá změnu, ukáže, kdo to byl
a o jakou změnu se jedná.
Červeně vidíte to, co bylo smazáno.
Zeleně je to, co bylo přidáno.
Programátoři tyto možnosti považují za samozřejmé.
Žádná demokracie nikde na světě ale tyto možnosti
svým občanům nenabízí ani pro zákony, ani pro rozpočet,
přestože to jsou věci, které se dějí
s naším souhlasem a s našimi penězi.
Moc rád bych vám řekl, že díky tomu,
že open-source programátoři vyvinuli způsoby,
jak spolupracovat ve velkém a decentralizovaně,
levně a v souladu s ideály demokracie,
a že tyto nástroje jsou přístupné každému,
musí dojít k velkým změnám. Tak to ale není.
Problém je zčásti v nedostatečné informovanosti.
Na stránkách Quora někdo položil tuto otázku:
"Proč zákonodárci nepoužívají
decentralizovanou správu verzí?"
Odpovědí byl tento obrázek: (Lidé, kteří mají účet na GitHubu / Právníci)
(Smích) (Potlesk)
A to je skutečně část problému, ale jen část.
Ten větší problém je moc.
Lidé experimentující s otevřenou účastí nemají
legislativní moc a lidé, kteří mají legislativní
moc, neexperimentují s účastí.
Začínají experimentovat s otevřeností.
Neexistuje demokracie hodná toho názvu, která nemá
hnutí za transparentnost, ale transparentnost je otevřenost
jen v jednom směru, a dostat palubní desku
bez volantu není tak docela to,
co demokracie slibuje svým občanům.
Takže zvažte toto.
To, jak Martha Payneová zveřejnila své názory,
byl technologický nástroj,
ale to, co jí umožnilo v tom pokračovat, byla politická vůle.
Bylo to očekávání občanů,
že by neměla být cenzurována.
A to je stav, ve kterém se dnes nacházíme s těmito nástroji.
Máme je. Máme je prostudované. Víme, že fungují.
Můžeme je začít používat?
Můžeme použít techniky, které fungují, i na tato témata?
T. S. Eliot jednou řekl: "Jedna z nejvýznačnějších věcí,
které se mohou nějaké kultuře stát,
je, že přijdou s novou formou prózy."
Nemyslím si, že by to byla pravda, ale -- (Smích)
Myslím, že to je dobře pro naše pře, ne?
Nejvýznačnější věc, která se může nějaké kultuře stát,
je, že přijde s novým přístupem k vedení sporů:
soud s porotou, hlasování, recenzování vědeckých časopisů a teď tohle. Je to tak?
Za našeho života byla vynalezena nová metoda pře,
vlastně v posledních deseti letech.
Je velká, je decentralizovaná, má nízké náklady
a je kompatibilní s ideály demokracie.
Naše otázka teď zní: necháme
programátory, ať si ji nechají pro sebe?
Nebo ji zkusíme vzít a protlačit, aby mohla sloužit
celé společnosti?
Děkuji za pozornost. (Potlesk)
(Potlesk)
Díky. Díky. (Potlesk)