Mes sukurti iš labai mažų dalykų
ir esame patalpinti milžiniškame kosmose;
faktas, mes nesame itin geri realybės suvokime,
nei vienoje iš šių skalių,
ir tik dėl to, kad mūsų smegenys
nėra išsivysčiusios suvokti pasaulį toje skalėje.
Vietoj to, esame įkalinti šioje plonytėje suvokimo dalyje,
pačiame viduryje.
Keista tai, kad net ir tokioje realybėje, kurią vadiname namais,
mes nematome didžiosios dalies vykstančių veiksmų.
Paimkime pasaulio spalvas.
Tai yra šviesos bangos – elektromagnetinė radiacija, atsimušanti nuo objektų,
ir pataikanti į specialius receptorius mūsų akių dugne.
Bet mes nematome visų aplink esančių bangų.
Tiesa, ką matome
yra mažiau, nei 10 trilijontoji to, kas čia pateikta.
Taigi radijo bangos ir mikrobangos,
ir rentgeno bei gama spinduliai dabar skrodžia jūsų kūnus
ir jūs visiškai to nejaučiate,
nes jūs neturite tinkamų biologinių receptorių
jiems pajusti.
Tūkstančiai mobiliųjų telefonų pokalbių
eina per jus dabar,
ir jūs visiškai to nematote.
Nėra taip, kad šitie dalykai būtų visiškai nematomi.
Gyvatės savo realybėje skiria infraraudonuosius spindulius,
o bitės mato ultravioletinius,
ir mes konstruojame mašinas automobilių prietaisų skydelyje,
kad atskirtų radijo dažnio signalus,
taip pat turime prietaisus ligoninėse, kurie veikia su rentgenu.
Bet jūs to negalite pajusti,
bent jau kol kas,
nes jūs negimėte su tinkamais jutikliais.
Tai reiškia, kad mūsų realybės suvokimas
yra suvaržytas mūsų biologijos,
ir tai prieštarauja sveikam protui,
kad mūsų akys ir ausys, ir pirštų galiukai
atskiria aplink esančią objektyvią realybę.
Vietoj to mūsų smegenys atrenka tik mažąją dalį pasaulio.
Tarp gyvūnų karalystės
skirtingi žvėrys supranta skirtingas realybės dalis.
Taigi aklame ir kurčiame erkės pasaulyje
svarbūs signalai yra temperatūra ir sviesto rūgštis;
tamsiame vairauodegės peiliažuvės pasaulyje
jutiminį pasaulį dosniai nuspalvina elektriniai laukai;
ir aidu sekančio šikšnosparnio realybę
sukuria suspausto oro bangos.
Tai jų ekosistemos gabaliukas, kurį gali suprasti,
mes turime žodį šiam mokslui.
Jis vadinamas „umwelt“,
tai yra vokiškas žodis, reiškiantis aplinkinį pasaulį.
Greičiausiai, kiekvienas gyvūnas mano,
kad jo „umwelt“ yra visiška objektyvi realybė,
nes kodėl turėtumėte imti ir įsivaizduoti,
kad yra kažkas už to, ką galite pajusti.
Vietoj to, ką mes visi darome – mes priimame realybę
tokią, kokia mums pateikiama.
Pakelkime savo sąmoningumą.
Įsivaizduokite, jūs esate šuo pėdsekys.
Visas jūsų pasaulis yra uoslė.
Jūs turite ilgą snukį su 200 milijonų kvapų receptorių
ir drėgnas šnerves, kurios traukia ir gaudo kvapų molekules,
ir jūsų šnervės netgi turi plyšius, kad galėtumėte giliai įkvėpti oro.
Viskas jums yra kvapas.
Vieną dieną jūs sustojate savo takeliuose su atradimu.
Jūs žiūrite į savo šeimininką žmogų ir galvojate,
„Koks jausmas turėti tokią niekingą, skurdžią žmogaus nosį?“
(Juokas.)
Koks jausmas, kai gali įkvėpti tiek mažai oro?
Kaip tu gali nežinoti, kad už 91 metro yra katė,
ar kad tavo kaimynas buvo lygiai toje pačioje vietoje prieš 6 val.?
(Juokas.)
Todėl, kad esame žmonės,
mes niekada nepatyrėme kvapų pasaulio,
todėl jo nepasigendame,
nes esame stipriai įsitaisę savo „umwelt“.
Bet kyla klausimas, ar mums būtina čia būti?
Kaip neuromokslininkas domiuosi, kaip technologijos
galėtų praplėsti mūsų „umwelt“,
ir kaip tai pakeistų mūsų žmogiškąją patirtį.
Mes jau žinome, kad galime pritaikyti technologijas savo biologijai,
nes yra šimtai tūkstančių žmonių aplink mus
su dirbtine klausa ir dirbtine rega.
Tai veikia taip, paimi mikrofoną ir suskaitmenini signalą,
ir įdedi elektrodo juostelę tiesiai į vidinę ausį.
Arba, su tinklainės implantu, paimi kamerą
ir suskaitmenini signalą, ir tada prijungi elektrodo tinklelį
tiesiai į akies nervą.
Prieš 15 metų
buvo daug mokslininkų, manančių, kad šios technologijos neveiks.
Kodėl? Todėl kad šios technologijos kalba Silicio slėnio kalba
ir tai ne tas pats dialektas, kaip mūsų natūralūs biologiniai jutimų organai.
Bet faktas tas, jie veikia;
smegenys puikiai perpranta kaip naudoti signalus.
Kaip mes tai suprantame?
Štai didžioji paslaptis:
jūsų smegenys negirdi ir nemato nieko.
Jūsų smegenys užrakintos tyloje ir tamsoje, jūsų kaukolėje.
Viskas, ką jos mato, yra elektrocheminiai signalai,
kurie ateina skirtingais duomenų laidais,
ir tai tėra viskas, su kuo jos dirba, ir nieko daugiau.
Nuostabu tai,
kad smegenims puikiai sekasi priimti šiuos signalus
ir atrinkti modelius, ir priskirti reikšmę,
taip, kad paima vidinį kosmosą ir sudeda į vieną istoriją
to, kas yra jūsų subjektyvus pasaulis.
Bet čia slypi svarbiausias dalykas:
Jūsų smegenys nežino, ir joms nerūpi,
iš kur jos gauna duomenis.
Bet kokiai informacijai atėjus, jos tik aiškinasi, ką su ja daryti.
Todėl tai yra labai efektyvi mašina.
Tai yra iš esmės bendrosios paskirties kompiuterinis įrenginys,
ir jis paima viską
ir išsiaiškina, ką jam daryti,
ir tai, manau, išlaisvina Motiną gamtą
nuo krapštinėjimosi aplink su skirtingos rūšies įėjimo kanalais.
Vadinu tai BG evoliucijos modeliu,
nenoriu būti pernelyg techniškas,
bet BG reiškia Bulviagalvis,
naudoju šį vardą norėdamas akcentuoti, kad visi šie pojūčiai,
kuriuos žinome ir mylime, kaip mūsų akys, ausys ir pirštų galiukai,
jie yra paprasčiausiai išoriniai prijunk-ir-žaisk įrenginiai:
tu juos prijungi ir tau gerai.
Smegenys supranta, ką daryti su gaunamais duomenimis.
Kai apsidairai gyvūnų karalystėje,
randi daugybę išorinių įrenginių.
Gyvatės turi šilumos skylutes, kurios nustato infraraudonuosius spindulius,
o vairauodegė peiliažuvė turi elektroreceptorius,
ir žvaigždžiasnukis kurmis turi šią galūnę
su 22 pirštais,
su kuriais jis jaučia aplinką ir kuria pasaulio 3D modelį,
ir daug paukščių turi magnetitą, kad galėtų orientuotis
pagal magnetinį planetos lauką.
Tai reiškia, kad gamtai nereikia nuolat
perkurti smegenų.
Vietoj to, su nustatytais smegenų veikimo principais
visa gamta turi rūpintis naujų išorinių įrenginių kūrimu.
Gerai. Tai reiškia tai:
Iš to kyla pamoka,
kad nėra nieko ypatingo ar esminio
tai biologijai, su kuria mes gimstame.
Tai tėra tai, ką mes paveldėjome
iš sudėtingos evoliucijos kelio.
Bet tai nėra tai, ko turėtume laikytis,
geriausias šio principo įrodymas
kyla iš taip vadinamo jutimų pakeitimo.
Tai remiasi informacijos tiekimu smegenims
per neįprastus jutimo kanalus,
ir smegenys tiesiog išsiaiškina, ką joms su tuo daryti.
Tai gali skambėti hipotetiškai,
bet pirmas pranešimas apie tai buvo paskelbtas žurnale „Nature“ 1969 m.
Mokslininkas Paul Bach-y-Rita
pasodino aklus žmones į modifikuotą odontologo kėdę
ir įrengė vaizdo padavimą,
ir padėjo kažką prieš kamerą,
tada, kad tą pajustum,
įkišo į nugarą solenoidų tinklelį.
Taigi, jei pamojuotum kavos puoduku prieš kamerą,
jūs pajustumėte tai savo nugaroje,
nuostabu tai, kad akliems žmonėms gana gerai sekėsi
nustatyti, kas buvo rodoma prieš kamerą,
tiesiog jaučiant tai savo nugaros ploteliu.
Buvo daug šiuolaikinių šio eksperimento pakartojimų.
Akustiniai akiniai paima vaizdo prieš tave tiekimą ir
paverčia jį į akustinį landšaftą,
kai daiktai juda aplinkui, priartėja ir nutolsta,
jie skamba, kaip „Bzz, bzz, bzz“.
Skamba kaip kakofonija,
bet po kelių savaičių aklieji pradėjo gana gerai
suprasti, kas yra prieš juos,
vien remdamiesi tuo, ką girdi.
Ir tai nebūtinai turi būti per klausą:
sistema naudoja elektrojutiklių tinklelį, dedamą ant kaktos,
taigi kad ir kas tai būtų, jūs jausite tai savo kakta.
Kodėl kakta? Todėl kad nenaudojote jos kažkam daugiau.
Moderniausias įkūnijimas vadinamas „smegenų uostu“,
ir tai yra mažas elektrotinklelis, telpantis ant liežuvio,
vaizdo kanalas paverčiamas į šiuos mažus elektrojutiminius signalus,
ir akli žmonės tiek įgunda tai naudoti, kad gali įmesti kamuolį į krepšį,
arba gali įveikti sudėtingus kliūčių takus.
Jie gali matyti per savo liežuvį.
Tai skamba visiškai beprotiškai, tiesa?
Atminkite, visas regėjimas yra
elektrocheminiai signalai, besisukantys jūsų smegenyse.
Jūsų smegenys nežino, iš kur ateina signalai.
Jos tik supranta, ką su jais daryti.
Taigi savo laboratorijoje domiuosi jutimų pakeitimu kurtiesiems,
tai mano vykdomas projektas
su absolventu Scott Novich,
kuris tai daro dėl savo disertacijos.
Ir štai ką norėjome padaryti:
norėjome padaryti, kad pasaulio garsas būtų konvertuotas
kažkokiu būdu, kad kurčiasis galėtų suprasti, kas buvo pasakyta.
Ir norėjome padaryti tai, suteikiant nešiojamos kompiuterijos galią,
taip pat užtikrinti, kad tai veiktų su mobiliaisiais telefonais ir planšetėmis,
ir kad tai būtų galima dėvėti,
kad galėtum užsivilkti po drabužiais.
Štai čia konceptas.
Kai aš kalbu, garsas yra fiksuojamas planšetės,
ir tada jis pažymimas liemenėje, kuri padengta vibraciniais jutikliais,
visai kaip jutikliai jūsų telefone.
Taigi, kai aš kalbu,
garsas išverčiamas į vibruojantį raštą liemenėje.
Tai ne tik konceptualu:
ši planšetė perduoda Bluetooth ryšiu, ir aš dabar vilkiu šią liemenę.
Taigi, kai kalbu – (Ploja) –
garsas yra paverčiamas į dinamiškus vibracijos raštus.
Jaučiu aplink save garsų pasaulį.
Dabar mes tai testuojame su kurčiais žmonėmis,
ir paaiškėja, kad praėjus tik šiek tiek laiko,
žmonės pradeda jausti ir suprasti
liemenės kalbą.
Štai čia Jonathan. Jam 37. Turi magistro laipsnį.
Jis gimė visiškai kurčias,
tai reiškia, kad dalis „umwelt“ nėra jam prieinama.
Jonathan treniravosi su liemene keturias dienas, po dvi valandas per dieną,
ir štai jis penktą dieną.
Scott Novich: Tu.
David Eagleman: Scott pasako žodį, Jonathan pajaučia jį liemenėje
ir parašo jį ant lentos.
S.N.: Kur. Kur.
D.E.: Jonathan sugeba išversti šį sudėtingą vibracijos raštą
į supratimą, kas yra sakoma.
S.N.: Liesti. Liesti.
D.E.: Jis to nedaro –
(Ploja)
Jonathan nedaro to sąmoningai, nes signalų kalba yra per sunki,
bet jo smegenys pradeda suprasti šią kalbą, kas leidžia jam suprasti
duomenų reikšmę,
ir mes tikimės, kad po trijų mėnesių vilkint liemenę
jis turės tiesioginę girdėjimo suvokimo patirtį
tokiu pačiu būdu, kaip aklasis braukia pirštu per Brailio raštą,
ir reikšmė ateina savaime be jokio sąmoningo įsikišimo.
Ši technologija turi potencialo pakeisti esamą situaciją,
nes vienintelis kitas sprendimas kurtiesiems yra vidinės ausies implantas,
kuriam reikia invazinės chirurgijos.
Tai galima sukurti 40 kartų pigiau, nei vidinės ausies implantas,
ir tai atveria technologijai kelią į pasaulį, net ir skurdžiausiose šalyse.
Mus labai padrąsino jutimų pakeitimo rezultatai,
bet mes daug galvojome apie jutimų pridėjimą.
Kaip galėtume panaudoti technologiją, kad pridėtume visiškai naujo tipo jutimą
ir išplėstume žmogaus „umwelt“?
Pavyzdžiui, ar galėtume tiekti duomenis realiu laiku iš interneto
tiesiai į kažkieno smegenis,
ir ar jis gali sukurti tiesioginio suvokimo patirtį?
Štai čia mūsų laboratorijoje daromas eksperimentas.
Subjektas jaučia realiu laiku transliuojamus tinklo duomenis
penkias sekundes.
Tada pasirodo du mygtukai, ir jis turi pasirinkti.
Jis nežino, kas vyksta.
Jis pasirenka ir jis gauna atsakymą po sekundės.
Dalykas toks:
subjektas neturi supratimo, ką šitie signalai reiškia,
bet mes matome, ar jis pradeda geriau suprasti, kurį mygtuką spausti.
Jis nežino, kad jam tiekiame
duomenis iš akcijų rinkos realiu laiku,
jis priima sprendimus pirkti ar parduoti.
(Juokas.)
Grįžtamasis ryšys pasako jam, ar jis nusprendė teisingai ar ne.
Ir štai ką matome, ar galime išplėsti žmogaus „umwelt“
taip, kad jis po kelių savaičių turėtų
tiesioginio suvokimo patirtį apie planetos ekonomikos dinamiką.
Pranešime apie tai vėliau, kaip gerai tai eisis.
(Juokas.)
Yra dar kitas dalykas, kurį darome:
per šio ryto kalbas mes automatiškai naršėme „Twitter“
ieškodami žymos „TED2015“
ir padarėme automatinio požiūrio analizę,
tai reiškia, ar žmonės naudoja pozityvius, negatyvius ar neutralius žodžius?
Ir kol tai darėme,
aš tai jutau,
taigi esu prisijungęs prie bendros emocijos
tūkstančių žmonių realiu laiku,
ir tai naujo tipo žmogaus patirtis, nes dabar aš galiu žinoti,
kaip visiems sekasi ir kaip jums tai patinka.
(Juokas.) (Plojimai.)
Tai didesnė patirtis, nei įprastai žmogus gali patirti.
Taip pat mes plečiame pilotų „umwelt“.
Šiuo atveju liemenė transliuoja devynis skirtingus matavimus
iš šio kvadrakopterio:
aukštis, pokrypis, siūbavimas, orientacija ir kursas,
ir tai pagerina piloto sugebėjimą jį skraidinti.
Iš esmės tai – tarsi jis išplėstų savo odą į tolį.
Ir tai tik pradžia.
Ką mes įžvelgiame, paimame modernią piloto kabiną, pilną matuoklių,
ir užuot bandę viską suprasti, tiesiog tai jaučiame.
Dabar gyvename informacijos pasaulyje,
ir yra skirtumas tarp didelių duomenų pasiekimo
ir jų patyrimo.
Manau, kad tikrai nėra ribų galimybėms
žmogaus erdvės horizonte.
Tiesiog įsivaizduokite astronautą, galintį jausti
visą tarptautinės kosminės stoties būklę,
ar, kalbant apie tai, ar kada jautėte nepastebimas savo sveikatos būkles,
kaip cukrus jūsų kraujyje, ir jūsų mikrobiomo būklė,
arba matyti 360 laipsnių, ar infraraudo- nuosius ar ultravioletinius spindulius.
Pagrindinė mintis: kadangi judame į ateitį,
mes vis labiau galėsime pasirinkti savo išorinius įrenginius.
Mums nebereikia laukti jutimo dovanų iš Motinos gamtos
pagal jos terminus,
bet vietoj to, kaip visi geri tėvai, ji suteikė mums reikalingus įrankius
išeiti ir apibrėžti savo trajektoriją.
Dabar tik klausimas,
kaip jūs norite patirti savo pasaulį?
Dėkoju.
(Plojimai.)
Chris Anderson: Ar jaučiate tai? D.E.: Taip.
Išties tai pirmas kartas, kai pajutau plojimus ant liemenės.
Malonu. Visai kaip masažas. (Juokas.)
C.A.: „Twitter“ kraustosi iš proto.
Šis akcijų rinkos eksperimentas.
Tai galėtų būti pirmas eksperimentas, kuris užtikrina savo finansavimą amžinai,
tiesa, jeigu jis sėkmingas?
D.E.: Na, teisingai, man nebereikėtų rašyti daugiau į NIH.
C.A.: Ką gi, leiskite pabūti trumpam skeptiku,
turiu minty, tai nuostabu, bet dar nėra daug įrodymų,
kad jutimų pakeitimas veikia,
nebūtinai, kad jutimų pridėjimas veikia?
Turiu omeny, ar nėra įmanoma, kad aklas žmogus gali matyti per savo liežuvį,
nes vis dar yra už regą atsakinga smegenų žievės dalis,
ir tai tėra reikalinga kaip dalis to?
D.E.: Puikus klausimas. Tiesą sakant, mes nežinome,
kokios yra teorinės ribos, kokio tipo duomenis smegenys gali priimti.
Tačiau bendrai kalbant, jos nepaprastai lanksčios.
Kai žmogus tampa aklu, ką mes vadindavome vizualine žieve
perimama kitų dalykų – lietimo, klausos, leksikos.
Tai sako mums, kad ši smegenų dalis tėra vieno triuko meistrė.
Ji tik atlieka tam tikrus dalykų apskaičiavimus.
Ir, pavyzdžiui, kai pažvelgiame į Brailio raštą,
žmonės gauna informaciją pirštų galiukais.
Nemanau, kad turime kokią priežastį manyti, kad yra teorinė riba,
kurios žinotume bent kraštelį.
C.A.: Jei tai pasitvirtins, jus užtvindins.
Yra tiek daug galimų programų tam.
Ar esate tam pasiruošęs? Kas labiausiai jus jaudina, kur tai gali nuvesti?
D.E.: Turiu omeny, manau, yra daug programų.
Kalbant už jutimų pakeitimo ribų, pradėjau minėti dalykus
apie astronautus kosminėje stotyje, jie praleidžia daug savo laiko
stebėdami dalykus, vietoj to, jie galėtų tiesiog žinoti, kas vyksta,
nes, kuo tai yra gerai, tai yra daugiamačiai duomenys.
Esmė tame: mūsų vizualinės sistemos yra geros nustatant lašus ir kraštus,
bet jos niekam tikusios tam, kuo tapo mūsų pasaulis,
tai yra ekranai su daugybe duomenų.
Mes turime tai aprėpti savo dėmesio sistemomis.
Taigi tai yra būdas tiesiog jausti kažkieno būseną,
visai kaip jūs žinote savo kūno būseną, kai stovite.
Manau, kad sunkūs mechanizmai, saugumas, fabriko būsenos,
jūsų įrangos jutimas, visa tai nueis šalin.
C.A.: David Eagleman, tai buvo įspūdinga kalba. Ačiū jums labai.
DE: Dėkoju, Chris. (Plojimai.)