Hur många här har hört talas om PMS?
Alla, eller hur?
Alla vet att kvinnor blir lite galna
precis innan de får mens,
att menscykeln tvingar dem upp i en oundviklig berg- och dalbana
av irrationellt beteende och irritation.
Det är ett vanligt antagande
att skiftande nivåer av könshormoner orsakar extrema känslor
och att en stor majoritet av kvinnor påverkas av detta.
Nå, jag är här för att berätta att vetenskapen bevisar
att inget av dessa antaganden stämmer.
Jag är här för att berätta de goda nyheterna om PMS.
Men låt oss först se på hur djupt rotad idén om PMS
är i amerikansk kultur.
Om man ser på artiklar i tidningar och tidskrifter
ser man hur vanligt det är att anta att alla får PMS.
I en artikel i tidskriften Redbook med titeln "Du: fri från PMS,"
informerades läsarna om att mellan 80 och 90 procent av kvinnor lider av PMS.
Tidskriften L.A. Muscle varnade sina läsare för
att 40 till 50 procent av kvinnor lider av PMS,
och att det spelar en viktig roll i kvinnors mentala och fysiska hälsa,
och för ett par år sedan publicerade även Wall Street Journal
en artikel om kalcium som behandling för PMS,
och frågade sina kvinnliga läsare,
"Förvandlas du till en häxa varje månad?"
Med alla dessa artiklar kunde man tro att det finns ett berg av forskning
som bekräftar hur utbrett PMS är.
Men, efter fem årtionden av forskning,
finns ingen stark samstämmighet kring definitionen, orsaken,
behandlingen, eller ens att PMS existerar.
Enligt den vanligaste definitionen bland psykologer,
inkluderar PMS negativa beteendemässiga, kognitiva och fysiska symptom
från tiden för ägglossning till menstruation.
Men här blir det besvärligt.
Över 150 olika symptom har använts för att diagnosticera PMS,
och här är bara några av dem.
Nu vill jag vara tydlig.
Jag säger inte att kvinnor inte får en del av dessa symptom.
Vad jag säger är att om man får några av dessa symptom
innebär det inte i sig en psykisk störning,
och när psykologer beskriver en psykisk störning
som är så vagt definierad,
blir etiketten så småningom meningslös.
Med en så lång och bred lista över symptom,
kan jag ha PMS, du ha PMS,
han där i tredje raden kan ha PMS,
min hund kan ha PMS.
(Skratt)
En del forskare sa att man måste ha fem av symptomen.
Några sa tre.
Andra forskare sa att symptomen bara hade betydelse
om de var mycket störande för en,
men andra sa att smärre symptom var precis lika viktiga.
I många år, på grund av bristen på standardisering
av definitionen av PMS,
när psykologer försökte rapportera hur vanligt det är,
varierade deras uppskattningar från fem procent
till 97 procent av alla kvinnor,
så på samma gång hade nästan ingen och nästan alla PMS.
Bristerna i forskningsmetoderna kring PMS har generellt varit stora.
Till att börja med bad man i många studier kvinnor att rapportera symptom efteråt,
se tillbaka i tiden och lita till minnet,
vilket man vet ökar rapporteringen av PMS
jämfört med det som kallas samtida rapportering,
vilket innebär att föra dagbok över symptomen
i minst två månader i följd.
Många studier fokuserar dessutom enbart på vita kvinnor i medelklassen,
vilket gör det problematiskt att tillämpa resultaten på alla kvinnor.
Vi vet att det finns en stark kulturell komponent i tron på PMS
eftersom det är praktiskt taget okänt utanför västerländska nationer.
Ett tredje misstag var att många studier inte använde kontrollgrupper.
Om vi vill förstå de specifika kännetecknen
hos kvinnor med PMS,
måste vi kunna jämföra dem med kvinnor som inte har PMS.
Till sist använde man också många olika typer av frågeformulär
för att diagnosticera PMS, med fokus på olika symptom,
hur länge symptomen varade och hur svåra de var.
För att utföra pålitlig forskning kring något tillstånd alls,
måste forskarna enas om de specifika kännetecken
som utgör detta tillstånd
så att de alla talar om samma sak,
och det har inte varit fallet med PMS.
Men 1994 omdefinierade
Diagnosticerande och Statistiska Handboken över Psykiska Störningar,
förkortat till DSM, som tur är -
det är också handboken för de som arbetar inom mental hälsovård -
de omdefinierade PMS som PMDD,
Premenstruell Dysforisk Störning.
Och dysfori syftar på en känsla av upprördhet eller olust.
Och enligt dessa nya riktlinjer från DSM,
måste under de flesta menscyklerna under det senaste året
minst fem av 11 möjliga symptom
dyka upp under veckan innan menstruationen börjar,
symptomen måste minska när menstruationen har börjat,
och symptomen måste vara borta veckan efter menstruationens slut.
Ett av symptomen måste vara ett av dessa fyra:
tydliga humörsvängningar, irritation, ångest eller depression.
Övriga symptom kan finnas på samma lista
eller bland dem på den andra listan,
inklusive symptom som en känsla av att förlora kontrollen
och förändringar av sömn eller aptit.
DSM krävde nu också att symptomen
skulle medföra kliniskt signifikant lidande -
det måste finnas någon sorts störning på arbetet
eller i skolan eller i sociala relationer -
och att symptomen och hur svåra de är skall dokumenteras
genom att föra dagbok under minst två cykler i rad.
Och slutligen krävde DSM att den känslomässiga störningen
skulle vara mer än bara en försämring av en redan existerande störning.
Så vetenskapligt talat är detta en förbättring.
Nu har vi ett begränsat antal symptom,
och det krävs en stor påverkan på funktionsförmågan,
och rapporteringen av symptomen
och när de sker har blivit mycket specifik.
Om man använder dessa kriterier
och ser på de senaste studierna, ser vi att i genomsnitt
tre till åtta procent av alla kvinnor lider av PMDD.
Inte alla kvinnor, inte de flesta kvinnor,
inte en majoritet av kvinnor, inte ens många kvinnor:
tre till åtta procent.
För alla andra är variabler som stressiga situationer
eller glada händelser, till och med vilken dag i veckan det är,
bättre på att förutspå sinnestillstånd än när i månaden det är,
och denna information har man inom vetenskapen haft
sedan 1990-talet.
2002 publicerade jag och mina kollegor en artikel
som beskrev forskningen kring PMS och PMDD,
och flera liknande artiklar har dykt upp i tidskrifter inom psykologin.
Frågan är, varför har denna information inte nått fram till allmänheten?
Varför överlever dessa myter?
Givetvis har bombardemanget av budskap som kvinnor får
via böcker, TV, filmer, internet, att alla får PMS,
gjort mycket för att övertyga dem om att det måste vara sant.
Forskning visar att ju mer en kvinna tror på att alla får PMS
desto troligare är det att hon felaktigt rapporterar att hon har det.
Låt mig förklara vad jag menar med "felaktigt."
Man kan fråga henne, "Har du PMS?"
och hon säger ja,
men ber man henne föra dagbok
över psykiska symptom i två månader,
hittas inget samband mellan hennes symptom
och när i månaden det är.
Ett annat skäl för ihärdigheten hos myten om PMS
har att göra med de snäva gränserna runt den feminina rollen.
Feministiska psykologer som Joan Chrisler
har sagt att genom att ta på sig etiketten PMS
tillåts kvinnor uttrycka känslor som annars skulle anses okvinnliga.
Den nära på universella definitionen av en god kvinna är en
som är glad, kärleksfull, omtänksam mot andra,
och tycker att den rollen ger stor tillfredsställelse.
Nå, PMS ger en tillåtelse att vara arg, klaga, var irriterad,
utan att förlora titeln "god kvinna."
Vi vet att variabler i en kvinnas omgivning
är mycket mer troliga orsaker till hennes ilska än hennes hormoner,
men när hon skyller ilskan på hormoner,
blir hon fri från ansvar eller kritik.
"Åh, hon är inte sådan. Det är bortom hennes kontroll."
Och medan detta kan vara användbart, ogiltigförklarar det kvinnors känslor.
När människor reagerar på en kvinnas ilska
med tanken, "Åh, det är bara den tiden i månaden,"
blir hennes förmåga att tas på allvar eller förändra något allvarligt begränsad.
Så vem tjänar på myten om PMS?
Jag kan berätta att behandling av PMS
har blivit en lönsam, blomstrande industri.
Amazon.com erbjuder just nu över 1 900 böcker om behandling av PMS.
En snabb sökning på Google bringar ett överflöd
av kliniker, workshops och seminarier.
Väl ansedda källor på internet för medicinsk information
som WebMD eller Mayo Clinic listar PMS som en känd sjukdom.
Det är inte en känd sjukdom, men det finns på deras lista.
Och de har också listor över medicin som läkare skrivit ut för behandling,
som anti-depressiva medel och hormoner.
Intressant nog säger båda hemsidorna att hur framgångsrik medicinen är
i att behandla PMS varierar från kvinna till kvinna.
Ja, det kan ju inte stämma.
Har man en distinkt sjukdom med en distinkt orsak,
som PMS antas vara,
borde behandlingen ge förbättringar för ett stort antal kvinnor.
Detta har inte varit fallet med dessa behandlingar,
och FDAs regler säger att för att en medicin ska anses vara effektiv,
ska en stor del av målgruppen
se kliniskt signifikativa förbättringar.
Så det har vi inte alls fått med dessa så kallade behandlingar.
Men de finansiella vinsterna av att hålla liv i myten
att PMS är en vanlig psykisk sjukdom
och är behandlingsbar, är tämligen stora.
När man skriver ut anti-depressiva mediciner
eller hormoner säger medicinskt regelverk
att detta ska följas upp av läkare var tredje månad.
Det är många besök hos doktorn.
Farmakologiska företag gör enorma vinster
när kvinnor är övertygade om att de ska ta receptbelagd medicin
under hela sitt fertila liv.
Receptfria mediciner som Midol
hävdar att de kan behandla PMS-symptom som spänningar och irritation,
trots att de bara innehåller urindrivande medel, smärtlindring
och koffein.
Nå, jag skulle aldrig ifrågasätta koffeinets magiska krafter,
men jag tror inte att minska spänning är en av dem.
Sedan 2002 har Midol marknadsfört Teen Midol till ungdomar.
Man siktar på unga flickor tidigt,
för att övertyga dem om att alla får PMS och att man då blir ett monster,
men vänta, det finns något man kan göra åt det:
Ta Midol och du blir mänsklig igen.
2013 var försäljningsintäkterna från Midol 48 miljoner dollar.
Så medan det är lukrativt för en del att hålla liv i myten om PMS,
har det allvarliga negativa konsekvenser för kvinnor.
För det första bidrar det till att medikalisera
kvinnors reproduktiva hälsa.
Medicinen har en lång historia av att konceptualisera
kvinnors reproduktiva processer som sjukdomar som behöver behandlas,
och detta har ett högt pris, som till exempel onödiga kejsarsnitt,
hysterektomier och hormonbehandlingar
som snarare skadat än förbättrat kvinnors hälsa.
För det andra bidrar också myten om PMS till stereotypen om att kvinnor
är irrationella och för känslomässiga.
När menscykeln beskrivs som en hormonell berg- och dalbana
som förvandlar kvinnor till arga bestar,
blir det lätt att ifrågasätta alla kvinnors kompetens.
Kvinnor har gjort enorma framsteg inom arbetslivet,
men det finns fortfarande ytterst få kvinnor på det högsta nivåerna
inom områden som regering eller affärsliv,
och när vi tänker på vem som vore en bra VD eller senator,
någon med karaktärsdrag som rationalitet, stabilitet, kompetens
tänker man på då,
och i vår kultur låter det mer som en man än en kvinna,
och myten om PMS bidrar till det.
Psykologer vet att humöret hos män och kvinnor
har fler likheter än olikheter.
En studie följde män och kvinnor i fyra till sex månader
och fann att antalet humörsvängningar de upplevde
och hur stora dessa svängningar var inte skilde sig åt.
Och slutligen hindrar myten om PMS kvinnor att ta itu med
de verkliga faktorer som orsakar dem känslomässigt lidande.
Individuella situationer som kvaliteten hos relationer eller arbetsvillkor
eller samhällsproblem som rasism eller könsdiskriminering eller fattigdom
har alla starka anknytningar till det dagligt humöret.
Att sopa känslor under PMS-mattan
hindrar kvinnor från att förstå källan till deras negativa känslor,
men det tar också bort möjligheten att göra något för att förändra dem.
Så de goda nyheterna om PMS
är att medan en del kvinnor får symptom på grund av menscykeln,
får den stora majoriteten inte en psykisk störning.
De går till arbetet eller skolan, tar hand om sina familjer,
och fungerar på en normal nivå.
Vi vet att känslor och humör hos män och kvinnor
är mer lika än olika,
så låt oss lämna den trötta gamla PMS-myten om kvinnor som häxor
och välkomna den verklighet av hög känslomässig och professionell funktion
den stora majoriteten av kvinnor lever i varje dag.
Tack.
(Applåder)