בחיינו, רובנו משתדלים לעשות את המיטב בכל מה שאנו עושים
בין אם מדובר בעבודתנו, במשפחתנו, בבית ספרנו
או בכל דבר אחר.
אני מרגיש כך, אני עושה את המיטב.
לפני זמן מה הבנתי
שאני לא משתפר בדברים שהכי חשובים לי
בין אם כבעל או כחבר
או כמקצוען או כשותף,
וכמעט ולא השתפרתי בדברים הללו
אפילו שביליתי זמן רב
בעבודה קשה עליהם.
מאז הבנתי, משיחות שהיו לי וממחקר
שמסתבר שהקיפאון הזה, למרות העבודה הקשה,
הוא דבר די שכיח.
לכן ברצוני לשתף אתכם בכמה תובנות בנוגע לגורמים לכך
ולגבי מה ביכולתנו לעשות בנידון.
מה שלמדתי הוא שהאנשים והקבוצות
האפקטיביים ביותר בכל תחום
עושים משהו שכולנו יכולים לחקות.
לאורך חייהם, במכוון, הם עוברים בין שני מרחבים
מרחב הלמידה ומרחב הביצוע.
מרחב הלמידה הוא התחום שבו מטרתנו היא להשתפר.
בו אנו מבצעים פעולות, המתוכננות להוביל שיפור
וממוקדות במה שטרם הספקנו להתמקצע בו.
כלומר, עלינו לצפות שנעשה טעויות,
בידיעה שנוכל ללמוד מהן.
אלו דברים שונים מאוד ממה שאנו עושים כשאנו נמצאים במרחב הביצוע,
כאשר מטרתנו היא לבצע דבר מה באופן מיטבי ככל שנוכל.
אז אנו מתמקדים במיומנויות שכבר רכשנו,
ואנו מנסים למזער טעויות.
שני המרחבים האלו צריכים להיות נוכחים בחיינו.
אך עלינו לדעת באופן חד משמעי מתי ברצוננו להיות בכל אחד מהם,
לדעת מה המטרה, מה המוקד ומהן הציפיות,
ובעזרת זאת נוכל לבצע ולהשתפר בצורה טובה יותר.
מרחב הביצוע מאפשר להשיג ביצועים מיטביים באופן מידי,
בעוד שמרחב הלמידה מאפשר צמיחה מיטבית
ואת שיפור ביצועינו בעתיד.
הסיבה בעטיה רובנו כמעט ולא משתפרים
למרות העבודה הקשה,
היא שאנו משקיעים את מרב זמננו במרחב הביצוע.
כך נפגעת צמיחתנו,
ובאופן אירוני, לאורך זמן, נפגעים גם ביצועינו.
ובכן, כיצד נראה מרחב הלמידה?
ניקח את דמוסתנס כדוגמה, שהיה מנהיג פוליטי.
גדול הנואמים ועורך דין ביוון העתיקה.
בכדי לעלות לגדולה הוא לא בילה את כל זמנו
רק בתפקידיו כנואם או כעורך דין,
שהיוו את מרחב הביצוע שלו.
אלא הוא ביצע פעולות שנועדו לסייע לו להשתפר.
הוא כמובן למד הרבה.
הוא למד חוק ופילוסופיה בהנחייתם של מנטורים,
אבל הוא גם הבין שכדי להיות עורך דין עליו לשכנע אנשים אחרים,
ולכן הוא למד מנאומים גדולים,
והוא למד משחק.
היה לו הרגל מגונה של הרמת הכתף ללא משים, וכדי להיפטר ממנו
הוא תרגל את נאומיו למול מראה,
ותלה חרב מהתקרה,
וכך אם היה מרים את כתפו
היא הייתה מכאיבה לו.
(צחוק)
על מנת לדבר בבהירות למרות עילגותו,
הוא תרגל את נאומיו עם אבנים בפיו.
הוא בנה חדר תת-קרקעי
ושם התאמן ללא הפרעות,
וללא שהוא מפריע לאנשים אחרים.
וכיוון שאז בתי משפט היו רועשים במיוחד,
הוא התאמן על שפת הים,
ושילח את קולו מעל לרעש הגלים.
פעולותיו במרחב הלמידה
היו שונות מאוד מאלו שביצע בבית המשפט,
במרחב הביצוע שלו.
במרחב הלמידה
הוא עשה את מה שדוקטור אנדרס אריקסון מכנה פרקטיקה מודעת.
דבר זה כולל את פירוקן של יכולות מורכבות למיומנויות המרכיבות אותן,
תוך מידה רבה של בהירות לגבי איזו מיומנות משנה רוצים לשפר,
למשל, לשמור על כתפינו מטה,
תוך ריכוז מוחלט באתגר ברמה גבוהה
הנמצא מחוץ לתחום הנוחות שלנו,
מעבר למה שאנחנו יכולים לעשות כרגע,
ובעזרת משוב תדיר, חזרות ותיקונים,
ובאופן אידאלי גם בהנחייתו של מאמן מנוסה,
כיוון שפעילויות המיועדות לשיפור
הן תלויות תחום,
ומורים ומאמנים דגולים מכירים אותן,
ויכולים גם לתת לנו משוב מקצועי.
סוג זה של פעילות בתחום הלמידה
הוא אשר מוביל לשיפור ניכר,
ולא רק הקדשת הזמן לביצוע משימות.
למשל, המחקר מראה שלאחר השנים הראשונות
בעבודה במקצוע כלשהו
איכות הביצוע הופכת קבועה.
טענה זו נמצאה כנכונה לגבי הוראה, רפואה,
סיעוד ותחומים נוספים,
ודבר זה קורה כיוון שברגע שאנו חושבים שנעשינו טובים מספיק,
מספקים,
אז אנו מפסיקים להשקיע זמן במרחב הלמידה.
כל זממנו מוקדש לעבודתנו,
לביצוע,
ומסתבר שאין זו דרך טובה להשתפר.
אבל אנשים שממשיכים להשקיע זמן במרחב הלמידה
ממשיכים להשתפר תמיד.
אנשי המכירות הטובים ביותר משתתפים לפחות פעם בשבוע
בפעילויות שמטרתן לשפר אותם.
הם קוראים כדי להרחיב את הידע שברשותם,
מתייעצים עם עמיתים או עם מומחים בתחומים שונים,
מנסים אסטרטגיות חדשות, מבקשים משוב ועורכים רפלקציה.
שחקני השח הטובים ביותר
מקדישים למשחק זמן רב, אך לא כשחקנים –
זהו מרחב הביצוע שלהם –
אלא הם מנסים לחזות מהלכים שאשפי המשחק עשו, ולנתחם.
סביר להניח שכל אחד מאיתנו בילה שעות רבות
בהקלדה על המחשב
מבלי להיעשות מהיר יותר,
אבל אם נקדיש בין 10 ל-20 דקות בכל יום,
ובהן נהיה מרוכזים לגמרי בניסיון להקליד בין 10 ל-20 אחוזים
מהר יותר ממהירותנו הנוכחית,
נעשה מהירים יותר,
במיוחד אם גם נזהה אילו טעויות אנו עושים,
ונתאמן על הקלדת מילים אלו.
זאת פרקטיקה מודעת.
באילו חלקים אחרים של חיינו,
למשל כאלו שחשובים לנו,
אנחנו עובדים קשה אבל לא משתפרים כמעט,
כיוון שאנחנו תמיד נמצאים במרחב הביצוע?
אין בכוונתי לומר שלמרחב הביצוע אין ערך.
יש לו ערך רב.
כשנזקקתי לניתוח בברך, לא אמרתי למנתח,
"תחטט שם, ותתמקד במה שאתה לא יודע".
(צחוק)
"נלמד מהטעויות שלך!"
חיפשתי מנתח שהרגשתי שיעשה עבודה טובה,
ורציתי שתעשה עבודה טובה.
מרחב הביצוע מאפשר לנו
לבצע דברים באופן מיטבי ככל שאנו מסוגלים.
הוא גם יכול לעורר מוטיבציה,
ולספק לנו מידע שיעזור לזהות במה כדאי להתמקד בהמשך,
כשנחזור למרחב הלמידה.
כלומר, הדרך לביצועים משופרים
כרוכה במעבר בין מרחב הלמידה למרחב הביצוע,
במתכוון לבנות את יכולותיכם במרחב הלמידה,
וליישם אותן במרחב הביצוע.
כשביונסה בסבב הופעות,
בזמן המופע היא במרחב הביצוע,
אבל בכל ערב כשהיא חוזרת לחדר במלון,
היא חוזרת למרחב הלמידה.
היא רואה את הוידאו של המופע שזה עתה הסתיים.
היא מזהה הזדמנויות לשיפור
עבורה, עבור הרקדנים ועבור צוות הצילום.
בבוקר שלמחרת
כולם מקבלים רשימת הערות הכוללת את ההתאמות הנדרשות,
והם יכולים לעבוד עליהן לאורך היום לפני ההופעה הבאה.
זו ספירלה המובילה
לשיפור מתמיד של המיומנויות.
אבל עלינו גם לדעת מתי ללמוד ומתי לבצע,
ובעוד שאנו מעוניינים להקדיש זמן לשני הדברים,
ככל שנבלה זמן רב יותר במרחב הלמידה,
כך נשתפר יותר.
ובכן, כיצד נוכל לבלות זמן רב יותר במרחב הלמידה?
ראשית, עלינו להאמין ולהבין
שאנחנו יכולים להשתפר,
מה שנקרא דפוס חשיבה מצמיח.
שנית, עלינו לרצות להשתפר במיומנות הספציפית הזו.
צריך שתהיה תכלית שחשובה לנו,
כיוון שהדבר דורש זמן ומאמץ.
שלישית, אנחנו צרכים לדעת איך להשתפר,
מה אנחנו יכולים לעשות כדי להשתפר,
לא כמו שניגנתי בגיטרה כשהייתי נער,
כשהייתי מנגן שירים שוב ושוב,
אלא לבצע פרקטיקה מודעת.
ורביעית, אנחנו חייבים להימצא בסביבה בסיכון נמוך,
כיוון שאם אנו מצפים שנעשה טעויות,
אסור שיהיו להן השלכות הרות אסון,
או אפילו השלכות ניכרות.
לוליין ההולך על חבל לא מתאמן על תרגילים חדשים ללא רשת הגנה מתחתיו,
ואתלט לא ינסה מהלך חדש
בזמן תחרות.
סיבה אחת בגללה אנו מבלים בחיינו
כל כך הרבה זמן במרחב הביצוע
היא שהסביבה שלנו לרוב היא בסיכון גבוה ושלא לצורך.
אנחנו יוצרים סיכון חברתי אחד עבור השני,
אפילו בבתי הספר, שתכליתם היא הלמידה,
ואני לא מדבר כאן על מבחנים סטנדרטיים.
אני מתכוון לכל דקה מכל יום,
בהן תלמידים וסטודנטים רבים
חשים שאם הם יטעו, אחרים לא יעריכו אותם.
אין פלא שהם תמיד לחוצים
ולא לוקחים סיכונים הנחוצים ללמידה.
הם לומדים שטעויות הן דבר בלתי רצוי,
כשמורים או הורים
שוגים ומפגינים את רצונם לשמוע רק תשובות נכונות
ומסרבים לקבל טעויות, במקום לברך עליהן ולבחון אותן
כדי ללמוד מהן,
או כשאנו מחפשים תשובות צרות,
במקום לעודד חשיבה יותר אקספלורטורית
שכולנו יכולים ללמוד ממנה.
כשכל שיעורי הבית או עבודות התלמידים מדורגים
ומשוקללים בציון הסופי,
במקום לשמש לתרגול, לביצוע טעויות, למשוב ולבחינה מחדש,
אנחנו שולחים את המסר שבית הספר הוא מרחב ביצוע.
אותו הדבר נכון גם לגבי מקומות העבודה שלנו.
בחברות שאני עובד אתן, אני רואה לרוב תרבות ביצועית ללא רבב,
שמנהיגיה מטפחים אותה כדי לעודד ביצוע עבודה איכותית.
אבל דבר זה גורם לעובדים להיצמד אל המוכר
ולא לנסות לדברים חדשים,
ולכן חברות מתקשות להוביל חדשנות ושיפור,
וכך הן נשארות מאחור.
אנחנו יכולים ליצור יותר מרחבי צמיחה
בכך שניזום שיחות עם אחרים ונדון בשאלות:
מתי ברצוננו להיות בכל אחד מהמרחבים?
במה אנחנו רוצים להשתפר ובאיזה אופן?
ומתי ברצוננו לבצע ולמזער טעויות?
כך ביכולתנו להבהיר לעצמנו מהי הצלחה,
ומתי וכיצד לתמוך אחד בשני באופן מיטבי.
אבל מה אם אנו מוצאים את עצמנו במצב כרוני של סיכונים מוגברים,
ומרגישים שאנו לא מסוגלים לפתוח בשיחות אלו עדיין?
ובכן, הנה שלושה דברים שבכל זאת ביכולתנו לעשות כיחידים.
ראשית, אנחנו יכולים ליצור "איים" מופחתי סיכון בתוך "ים" הסיכונים המוגברים.
אלו מרחבים בהם לטעויות יש השלכות מועטות.
למשל, אנחנו יכולים למצוא מנטור או עמית שאנו סומכים עליו
עמו אנחנו יכולים לדון ברעיונות או לנהל שיחות לגבי נושאים רגישים
ואף לערוך משחקי תפקידים.
אנחנו גם יכולים לבקש מפגשים ממוקדי משוב לאורך התקדמות בפרויקט.
לחילופין נוכל להקדיש זמן לקריאה, צפייה בוידאו, או בשביל להשתתף בקורסים מקוונים.
אלו רק כמה דוגמאות.
שנית, אנחנו יכולים לבצע כמצופה מאיתנו,
אבל לאחר מכן לחשוב מה נוכל לעשות טוב יותר בפעם הבאה,
כמו בשיונסה עושה,
ואנחנו יכולים לצפות במומחים ולחקות אותם.
הצפייה, הרפלקציה וההתאמה הן מרחב למידה.
ולבסוף, אנחנו יכולים להוביל
ולהפחית את הסיכון עבור אחרים, בכך שנשתף בדברים שאנו רוצים להשתפר בהם,
בכך שנשאל שאלות בנוגע למה שאיננו יודעים,
בכך שנבקש משוב ונשתף בטעויותינו
ובמה שלמדנו מהן, וכך
אחרים יוכלו להרגיש בטוחים לעשות זאת גם הם.
ביטחון אמתי כרוך בשימוש בתפקיד של מודל לחיקוי של למידה מתמשכת.
מה אם במקום לבלות את חיינו בעשיה, עשיה, עשיה,
ביצוע, ביצוע, ביצוע,
נבלה זמן רב יותר בחיפוש,
בשאילת שאלות,
בהקשבה,
בניסוי, ברפלקציה,
בשאיפות ובהתהוות?
מה אם לכל אחד מאיתנו תמיד דבר מה
שהוא עובד כדי לשפרו?
מה אם היינו יוצרים יותר "איים" ו"ימים"
בהם הסיכון מופחת?
ומה אם היינו יוצרים בהירות
עבורנו ועבור שותפינו,
מתי אנחנו רוצים ללמוד ומתי לבצע,
וכך מאמצינו יוכלו להפוך לבעלי השפעה ניכרת יותר,
השיפור שלנו יוכל להימשך ללא סוף,
והמיטב שלנו יעשה טוב עוד יותר?
תודה.