Godine 1965, 17-ogodišnji srednjoškolac Rendi Gardner
je bio budan 264 časa.
To jest 11 dana, kako bi video kako će da izdrži bez sna.
Drugog dana, oči su mu izgubile sposobnost usredsređivanja.
Potom je izgubio sposobnost prepoznavanja predmeta dodirom.
Do trećeg dana, Gardner je bio ćudljiv i nekoordinisan.
Do kraja eksperimenta imao je problema sa koncentracijom,
probleme sa kratkoročnim pamećenjem,
postao je paranoičan
i počeo je da halucinira.
Iako se Gardner oporavio bez dugoročnih psiholoških
ili fizičkih posledica,
kod drugih, gubitak sna može da rezultira hormonskom neravnotežom,
bolešću
i u ekstremnim slučajevima - smrću.
Naposletku, mi tek počinjemo da razumemo zašto spavamo,
ali znamo da je izuzetno važno.
Odraslima je potrebno sedam do osam sati noćnog sna,
a adolescentima je potrebno oko deset.
Postajemo pospani zbog signala u našem telu
koje govori našem mozgu da smo umorni,
kao i zbog signala iz okoline koji nam govore da je mračno napolju.
Porast hemikalija koje pospešuju san,
poput adenozina i melatonina,
šalju nas u laku dremku koja postaje sve dublja,
i zbog koje naše disanje i srčani ritam usporavaju
a mišići nam se opuštaju.
U toku ovog ne-REM sna obnavlja se DNK
i naša tela se osvežavaju za naredni dan.
U SAD-u,
procenjuje se da 30% odraslih i 66% adolescenata
redovno ne spava dovoljno.
Ovo nije samo manja neprijatnost.
Održavanje budnosti može da nanese ozbiljnu štetu telu.
Kada gubimo na snu,
učenje,
pamćenje,
raspoloženje
i vreme reagovanja su pogođeni.
Nesanica može takođe da dovede do upala,
halucinacija,
visokog krvnog pritiska
i čak je dovođeno u vezu sa dijabetesom i gojaznošću.
Godine 2014, predani fudbalski navijač je umro
nakon što je bio budan 48 sati kako bi gledao Svetsko prvenstvo.
Iako je uzrok njegove prerane smrti bio moždani udar,
istraživanja pokazuju da hronično spavanje kraće od šest sati po noći
uvećava rizik od moždanog udara dvostruko i četvorostruko,
u poređenju sa onima koji redovno imaju sedam do osam sati sna.
Za nekolicinu ljudi na planeti koji nose retku naslednu genetsku mutaciju,
nesanica je svakodnevica.
Ovo stanje, poznato kao fatalna familijarna insomnija,
dovodi telo u grozomorno stanje budnosti,
sprečavajući ga da uđe u svetilište sna.
U roku od nekoliko meseci ili godina,
ovo stanje, koje se progresivno pogoršava, vodi u demenciju i smrt.
Kako je moguće da lišavanje sna može da uzrokuje tako veliku patnju?
Naučnici veruju da odgovor leži u gomilanju otpadnih materija
u mozgu.
Tokom sati budnosti,
naše ćelije su zauzete korišćenjem dnevnih izvora energije,
koji se razlažu na razne nusproizvode,
uključujući adenozin.
Kako nivo adenozina raste,
povećava se potreba za snom, koja je poznata i kao pritisak za snom.
Zapravo, kofein funkcioniše tako što blokira receptore adenozina.
Druge otpadne materije se takođe gomilaju u mozgu
i, ako se ne počiste, sveukupno preopterećuju mozak
i veruje se da vode do mnogih negativnih simptoma nesanice.
Dakle, šta se dešava u našem mozgu kada spavamo što sprečava ovu pojavu?
Naučnici su pronašli nešto što se zove glimfatični sistem,
mehanizam za čišćenje koji uklanja ova nagomilavanja
i daleko je aktivniji kada spavamo.
Funkicioniše tako što koristi cerebrospinalnu tekućinu
kako bi isprao otrovne nusproizvode
koji se gomilaju između ćelija.
Limfni sudovi, koji služe kao putevi za imune ćelije,
nedavno su otkriveni u mozgu
i možda takođe igraju ulogu u raščišćavanju dnevnog otpada u mozgu.
Dok naučnici nastavljaju sa istraživanjem obnovljivih mehanizama sna
možemo da budemo sigurni da je uranjanje u dremež neophodnost,
ukoliko želimo da očuvamo naše zdravlje i naš razum.