Vă rog să închideţi ochii.
Vreau să vă imaginaţi că sunteţi îndrăgostiţi.
Poate aţi fost sau poate speraţi să fiţi.
Cum era?
Inima începe să bată, stomacul o ia razna.
Vă sunaţi cel mai bun prieten şi spuneţi:
„Doamne, cred că mi-am întâlnit perechea!"
În trei săptămâni. Credem că așa repede ne dăm seama.
Luăm aceste decizii foarte repede. Emoţiile ies la iveală atât de repede.
Dar ce se întâmplă apoi? Realizăm: „Ce-am făcut?'"
50% din căsătorii eşuează. De ce?
Într-o săptămână am fost chemată de doi dintre prietenii mei
care mi-au spus că după zece ani căsătoria lor a eşuat
deşi toţi cei din jur ştiau că nu făcuseră cea mai bună alegere.
Înţelegeţi, cei mai buni prieteni, eu şi mama ei
ştiam asta de acum zece ani că alesului îi plăcea să fie în control
nu era tolerant faţă de femei
şi voia ca femeia să fie casnică, să gătească, cureţe şi să facă copii.
Iar pe prietena mea n-o interesa deloc, ea cânta jazz în New York.
Era foarte fericită cu viaţa ei, dar pe el nu-l interesa asta.
La un moment dat însă, ea s-a îndrăgostit de el,
s-a sacrificat pentru familie,
pentru ceea ce considera că era cea mai bună decizie.
Zece ani mai târziu a realizat
că nu se mai recunoaşte pe sine şi a decis să plece.
O femeie mi se plângea zilele trecute... are 40 de ani şi e nemulţumită,
că nu mai există bărbaţi buni.
Spunea că singurii bărbaţi disponibili sunt cei gen Peter Pan.
Cei care nu vor să se maturizeze, nu vor copii,
nici să se căsătorească, nu vor să se aşeze la casa lor.
Iar ea şi-a pierdut timpul şi energia încercând să-l schimbe.
Şi mă întreba ce cred eu, de ce nu poate găsi pe cineva şi ce să facă.
Am întrebat: „Cât de sinceră vrei să fiu?"
Şi ea a spus: „Foarte sinceră!
Serios. Vreau să rezolv asta. Cum fac?"
Am spus: „Cred că îţi investești energia în persoane care sunt cu totul fericite.
Sunt mulțumiți.
De ce să se căsătorească, să aibe copii şi să se aşeze?
Nu ei vor asta, tu vrei.
Problema e pe ce te concentrezi, perspectiva ta.
Cum îţi alegi partenerii?
Şi de ce îi forţezi să se schimbe?
De ce ignorăm cum sunt sau steguleţele roşii pe care le vedem?
Ştiu femei de 30, 40, 50 de ani, care se plâng că nu-şi pot găsi
bărbatul sau femeia viselor lor.
Ştiu bărbaţi care se plâng că nu sunt băgaţi în seamă
pentru că sunt băieţi buni, prieteni.
Și sunt alese persoanele care nu sunt disponibile,
neserioși, mincinoşi patologici sau persoane căsătorite.
Luăm aceste decizii în relaţii şi mai târziu,
după 2-3 ani, zece ani, suntem disperaţi.
Ne străduim să găsim relaţia dorită
indiferent dacă duce la căsătorie sau relaţie de lungă durată.
De ce repetăm mereu acest cerc vicios ?
Iar femeia care m-a întrebat, cea care mi-a cerut sfatul,
a spus: „Nu. Eu nu ies cu bărbaţi de genul Peter Pan.
Doar văd că sunt acolo.
Exceptând ultimele două relaţii când am făcut asta."
„Bine, ai ieşit cu ei. De ce i-ai ales pe ei?"
Nu mi-a putut explica. Şi spunea din nou: „Nu ies cu ei."
„OK, cu excepţia ultimilor doi."
Devenea defensivă în conversaţie şi nega adevărul evident tuturor din jur,
oamenii care o iubeau, pretenii, familia.
Şi m-am întrebat: „Pe drumul spre iubire, ce se întâmplă? Ce facem?
Începe frumos, minunat, perfect. Ne îndrăgostim de cineva repede.
Apoi vedem semnale, dar le ignorăm pentru că spunem:
„E vina mea. Sunt nebun. Sunt prea pretenţios."
Însă prietenii şi familia văd.
Şi sunt îngrijoraţi. Poate spun sau nu ceva.
Şi care este răspunsul nostru? Îi atacăm pe ei.
„Tu nu o să fii fericit pentru mine."
„Nu poţi accepta că am găsit în sfârşit pe cineva."
„Nu-l cunoşti. E altfel când suntem împreună."
Ne spunem asta tot timpul.
Apoi urmează mai multe semnale de avertizare.
Şi ne spunem: „O relaţie necesită efort,"
şi e adevărat, dar ne spunem asta greşit,
aşa că prietenii şi familia îşi exprimă îngrijorarea.
Şi ce facem? Îi atacăm. Devenim defensivi. Şi apoi ne izolăm de ei.
Ei încearcă să intervină şi spun:
„Sunt îngrijorat pentru că te vezi cu persoana aia.
Şi aş vrea să te gândeşti la asta.
Aş vrea să alegi pe altcineva sau să termini relaţia."
Şi poate acceptăm în sinea noastră:
„Ar trebui să închei relaţia. Ştiu că persoana nu este potrivită."
Dar n-o facem.
Şi familia sau prietenii, cei apropiați, colegii,
deoarece sunt în conflict cu noi, spun „Este o problemă aici".
Și noi ne simţim stânjeniţi, ruşinaţi. Şi ce facem? Ne îndepărtăm de ei.
Nu mai mergem acasă la prieteni pentru că mereu se plâng.
Apoi familia se sepără, se izolează; încetează să mai încerce.
Şi în final realizăm şi noi că am greşit, că au avut dreptate.
Şi urâm asta. Ne înnebuneşte.
Apoi suntem disperaţi şi spunem „Oare o să găsesc pe cineva?"
Când am fi putut scuti atâta energie şi disperare
dacă am fi ascultat de oamenii apropiaţi şi nu am fi fost atât de defensivi.
De ce repetăm ciclul? De ce? O facem tot timpul.
Creierul nostru, partea care controlează adicţiile
controlează şi sentimentul de iubire pentru că acest sentiment,
conexiunea intensă pe care o simţim cu cineva este total iraţională,
nu-i cunoaştem, nu avem nimic în comun, dar vrem să credem că avem.
E ca şi cum am fi dependenţi de droguri sau alcool.
Este o dependenţă.
Şi, cine știe de ce, nu ne dăm seama. Nu suntem suficient de înţelepţi
pentru că emoţiile şi percepţiile noastre, sentimentul de iubire
ne controlează creierul, mintea, cortexul prefrontal.
Creierul prefrontal e partea din creier raţională, care ia decizii raţionale.
Ea spune altor părţi „Potoleşte-te."
Când vrem să lovim pe cineva şi realizăm:
„Ups, e şeful meu, nu pot face asta." (Râsete)
Creierul prefrontal vă opreşte.
Dar noi nu-i îngăduim să ne controleze inima,
sentimentele de iubire, aşa că ajungem în situaţiile astea.
Poate este genetica sau modelele,
poate nu ştim pe cineva care are o căsătorie sau o relaţie fericită.
Unii oameni cred că suntem atraşi de pericol.
De ce ne întâlnim cu o persoană de care ştim că-i necinstită şi mincinoasă?
Ne vorbesc despre cum şi-au înşelat ultimul partener şi credem că:
„O să fie altfel cu noi."
Între timp persoana potrivită este acolo undeva,
bărbatul bun care este onest, credincios, de încredere, ne iubeşte, dar îl igorăm.
Nu râdeţi, am un exemplu. Show-ul Bachelorette.
S-a uitat cineva recent la Burlăciţa?
Audienţa: Da. AR: OK, o persoană.
Des care e necăsătorită, trebuie să aleagă între trei bărbaţi
dintre care doi o iubesc la nebunie. La nebunie.
I-o declară, sunt afectuoşi, scriu poezii, cântă etc.
De cine se îndrăgosteşte ea? De cel care n-o iubeşte.
Iar el îi spune, îi frânge inima...
nu ştiu ce se va întâmpla, mai e un singur episod,
dar cred că e ca în viaţa reală.
Facem asta tot timpul, vedem cum prietenii iau astfel de decizii.
Iubirea ne conduce mintea.
E ca şi cum am fi dependenți de droguri, suntem obsedaţi,
compulsivi la de ideea de iubire, nu putem dormi.
Nu putem mânca sau dacă putem, este atât de gustos:
suntem îndrăgostiţi şi asta amplifică totul.
Iată citatul meu favorit.
Îmi aduce aminte de femeia care voia să-l schimbe pe bărbatul Peter Pan.
„Nu încerca să faci un porc să cânte.
Porcul se enervează, iar tu îţi pierzi timpul."
Nu spun că bărbaţii sunt porci
şi dacă ar fi, sunt şi femei aşa.
Dar de ce încercăm constant să-i schimbăm pe ceilalţi?
Ajungem într-o relaţie, nu obţinem ce dorim.
Totuşi încercăm să obţinem, e enervant şi ne iroseşte timpul.
Între timp, sunteţi în relaţie de doi ani şi aţi pierdut tot acest timp
când de fapt există atâtea oportunităţi.
Cum rezolvăm asta? Scurt şi la obiect.
Trebuie să fim deschişi să ne evaluăm.
Femeia care a cerut un sfat a apelat la prieteni,
eram la un grătar în curte,
şi a refuzat să asculte ce spunea fiecare, deşi toţi spuneau acelaşi lucru.
Trebuie să ne deschidem inima şi să ne evaluăm.
Ce se întâmplă cu noi? Cum contribuim la aceste relaţii?
De ce anume ne e teamă? Credem că nu merităm?
Credem că trebuie să ne mulțumim cu această persoană?
Trebuie să devenim mai înțelepți şi pe parcurs să ne cunoaştem mai bine.
Oamenii spun diverse lucruri. Merg la o întânire şi spun:
„Sper că o să mă placă."
„Ce? Eu sper că tu o să-i placi pe ei! Cui îi pasă dacă ei te plac?"
Tu trebuie să evaluezi persoana să-ţi dai seama dacă vă potriviţi.
Dacă vă concentraţi doar pe: „Sper să mă placă"
nu e de mirare că luaţi decizii proaste.
Şi mai există persoana care zice:
„Am ceva să-ţi spun. O să-ţi spun ce caut.
Vreau o persoană care să facă asta şi pe care să o intereseze asta."
Iar această persoană fără scrupule care vrea sa ajungeţi în pat
o să repete exact ce le-aţi spus voi.
În loc să vă expuneţi şi să-i lăsaţi să devină cine doriţi voi,
pentru moment, ca să obţină ce vor, faceţi un pas înapoi
şi daţi-vă seama ce anume vreţi.
Găndiţi-vă la trei întrebări:
Dacă vreţi cu adevărat să vă căsătoriţi, să aveţi copii şi aveţi 35 de ani,
atunci una din întrebări ar fi:
Vrei să te căsătoreşti?
Nu neapărat cu mine şi nici mâine, dar îţi doreşti asta?
Pentru că sunt mulţi oameni care spun:
„Nici gând. Sunt OK. O să fu fericit şi dacă nu fac asta."
Trebuie să fim hotărâţi. Trebuie să ştim ce vrem
şi să ţinem cu dinţii doar de lucrurile importante.
Am avut o prieteă care spunea că nu vrea să se întâlnească cu cineva
care a consumat droguri, inclusiv marijuana, şi am spus: „Bine!
Mulţi oameni au încercat droguri în viaţa lor.
Așa că, ştiu eu... este asta atât de important?"
Pot să văd dacă e cineva care consumă săptămânal şi nu merge la muncă.
Dar trebuie să ştiu cu adevărat ce vreau.
Ca de exemplu „Vreau onestitate. Este această persoană onestă?"
La asta ar trebui să ţinem.
Persoana nesăbuită caută fericireanla distanţă;
cea înţeleaptă o caută mai aproape de sine.
Trebuie să fim fericiţi cu noi înşine, cu prezenţa noastră
şi vom avea parte mai mult de fericire.
Dacă acum ne simţim mizerabil,
vom deveni şi mai şi când ne vom evalua viaţa.
E vorba de perspectivă.
Regula numărul unu,
şi mulţi cred că e o nebunie, dar eu susţin asta 100%.
Prietenii şi familia trebuie să întâlnească persoana.
Dacă simţiţi presiune şi disconfort:
„O vai, o să creadă că sunt nebun!" atunci aveţi o problemă.
Puteţi înscena ceva... (Râsete)
„Suntem la restaurant, iată un bun prieten al meu.
Poţi să vii la masa noastră?"
Prietenii o să spună dacă persoana e bună sau nu pentru voi,
problema este să îi ascultaţi.
Și trebuie să se întâmple repede între întâlnirile 3-5. De ce?
Pentru că atunci ne îndrăgostim, între întâlnirile 3-5 şi ne ataşăm.
Nu o spunem, nu recunoaştem dar ştim că aşa este;
atunci ne ataşăm în acea perioadă.
Atunci devenim dependenţi şi viaţa noastră devine un haos.
Așa că trebuie să ne dăm un pas înapoi
şi să ascultăm impresia despre cineva de la început.
Şi dacă ei spun „Fugi", atunci fugi.
Fugi!
Şi nu te încrede în persoana care zice:
„Dacă eşti ferict e ok. Am încredere în decizia ta."
Nu, nu, nu. Nu ascultaţi persoana asta.
Dacă trei din cinci sau doi din trei prieteni vă spun:
„Nu ştiu. Nu simt asta. Nu cred că e potrivit pentru tine."
Fugiţi, chiar dacă gândiţi:
„Au atâta potenţial şi avem atâtea lucruri în comun."
Fugiţi.
Trebuie să aveţi încredere în ei pentru că sunt înţelepţi
mai mult ca noi care suntem implicaţi.
Acceptaţi sfaturi. Alegeţi cel mai dur prieten.
Cel care-i atât de onest încât spuneţi „Nu vreau s-o întreb pe ea,
o să spună ceva rau." la acela mergeţi.
Vorbiţi cu un profesionist, un consultant, terapeut,
vorbiţi să primiţi feed-back.
Atenţie la semnalele zilnice de alarmă
şi fiţi suficient de curajosi să plecaţi la timp.
Suficient de curajoşi să plecaţi.
Adevărata dragoste este posibilă. Există.
Şi relaţia în care sunteţi acum poate fi mai bună.
Nu vă descurajaţi, nu fiţi supăraţi.
Credeţi că puteţi analiza, credeți în voi, în instinctul vostru.
Nu vă temeţi să puneţi întrebări. Nu vă intimidaţi.
Dacă nu puteţi pune întrebările importante acum,
ce se va întâmpla în cinci ani în care nu aţi făcut asta?
Fiţi curajoşi, puteţi face asta. Acţiunea cucereşte frica:
cu cât întrebămm mai mult cu atât mai bine ne vom simţi.
Soţia mea mi-a spus la prima întâlnire
că era ca şi cum eram de la FBI şi o interogam
pentru că puneam atâtea întrebări.
Şi iată. Ne-am căsătorit. A trecut testul.
Miracolele există şi trebuie să credeţi că dragostea e posibilă.
Dacă urmaţi aceşti paşi, primiţi sfaturi,
dacă vă ascultaţi prietenii şi familia;
care vă iubesc cu adevărat şi vă doresc binele.
Să nu vă minţiţi şi să vă spuneţi:
„Sunt doar invidioşi" sau „N-au avut niciodată o relaţie bună".
Ascultaţi-i, ei vă iubesc. Este posibil.
Mulţumesc.
(Aplauze)