AKO SA DRAKULA STAL NAJZNÁMEJŠÍM UPÍROM NA SVETE?
Jeho tvorca bol pochovaný pred viac ako 100 rokmi,
Drakula je ale stále najznámejším upírom v histórii.
Ale tento transylvánsky šľachtic,
ktorý nebol ani prvým fiktívnym upírom, a ani najpopulárnejším upírom svojej doby,
mohol ostať v zabudnutí, keby nebolo zvláštnej náhody.
Drakula sa prvýkrát objavil v rovnomennom románe Brama Stokera v roku 1897.
Mýty o upíroch siahajú však oveľa ďalej.
Krv cicajúce príšery boli súčasťou folklóru už aspoň 800 rokov.
Bol to slovanský folklór, ktorý nám dal slovo vampír,
alebo v staroruštine „upír“.
Tento termín sa prvý raz spomína v 11. storočí.
Tradícia upírov v tejto oblasti predchádzala príchodu kresťanov
a udržala sa aj napriek snahe tieto pohanské presvedčenia zničiť.
Príbehy o upíroch pochádzajú zo zlého výkladu chorôb
ako napríklad besnota,
lepra
či rozkladu tiel.
V poslednom prípade, dochádzalo k opuchnutiu tela a vytekaniu krvi z úst.
To mohlo naznačovať, že mŕtvola bola nedávno nažive a cicala krv.
Upíri boli opisovaní ako napuchnutí ľudia s dlhými zubami a nechtami.
Z toho vychádzajú mnohé rituály, ktoré mali zabrániť mŕtvym, aby ožili.
K pochovaným telám sa dával cesnak alebo semiačka maku,
telá sa prebodávali kolmi,
pálili
alebo zmrzačili.
Tradícia upírov ostala oblastným fenoménom až do 18. storočia,
keď Srbsko čelilo problémom medzi dvomi veľmocami,
Habsburskou monarchiou
a Osmanskou ríšou.
Rakúski vojaci a štátni úradníci pozorovali a zdokumentovali
miestne zvláštne pohrebné rituály.
Ich hlásenia sa začali publikovať na verejnosti.
Výsledná hystéria z upírov sa vymkla z rúk až natoľko,
že v roku 1755 bola habsburská cisárovná prinútená vyslať svojho osobného lekára.
Ten všetko vyšetril a priniesol koniec klebetám
publikovaním dôkladného vedeckého vyvrátenia upírov.
Panika sa síce utíšila, ale upíri sa už zakorenili
v predstavách západnej Európy.
Vznikli diela ako napríklad Vampír v roku 1819
a Carmilla v roku 1872 od Josepha Sherida Le Fanu.
Táto kniha veľmi ovplyvnila mladého írskeho divadelného kritika Brama Stokera.
Stoker, ktorý sa narodil v Dubline v roku 1847,
bol až do 7 rokov pripútaný k posteli neznámou chorobou.
Počas týchto rokov mu mama rozprávala povesti
a skutočné desivé príbehy
zahŕňajúce jej skúsenosti počas vypuknutia cholery v roku 1832.
Tam opisovala obete pochovávané zaživa v masových hroboch.
Stoker neskôr počas svojho života napísal fantasy, romantické, dobrodružné príbehy
a v roku 1897 Drakulu.
Hoci si ľudia o najväčšom zloduchovi knihy,
Drakulovi, mysleli, že je založený na historickej postave
Vlada III. Drakulu alebo Vlada nabodávača,
jediné, čo ich spája, je meno.
Ostatné črty boli inšpirované priamo i nepriamo
rozličnými dielami viktoriánskej doby
ako napríklad Tajomný cudzinec.
Román mal po vydaní iba priemerný úspech
a nebolo to ani Stokerove najznámejšie dielo
i v nekrológu v roku 1912 bolo zmienené iba v krátkosti.
Ale boj o autorské práva kompletne zmenil Drakulov osud
a vystrelil postavu k literárnej sláve.
V roku 1922 nemecké štúdio vytvorilo dnes už klasickú nemú adaptáciu Nosferatu.
Nezaplatili však autorské poplatky.
Napriek zmenám v menách postáv a niektorých bodoch zápletky,
podobnosť bola zrejmá, štúdio bolo žalované a neskôr skrachovalo.
Aby sa predišlo ďalším pokusom plagiátorov,
Stokerova vdova sa rozhodla zriadiť autorské práva
na divadelnú verziu Drakulu
schválením produkcie pre rodinného priateľa Hamiltona Deana.
Hoci jeho adaptácia drasticky orezala príbeh,
stala sa klasikou
hlavne vďaka výkonom Belu Lugosiho na Brodwayi.
Lugosi vystupoval aj vo filme z dielne Universal International z roku 1931,
kde prepožičal postave Drakulu svoje charakteristické črty.
Od tej doby sa Drakula objavil v nespočetnom množstve ďalších adaptácií
a stal sa nesmrteľným aj napriek svojim skromným začiatkom.