Коли ти дитина,
не існує нічого неможливого.
Питання в тому, як зберегти це світосприйняття, коли ми дорослішаємо.
У чотирьохрічному віці
мені вперше трапилася нагода мандрувати парусником.
Ніколи не забуду, яка я була схвильована, коли ми наблизилися до узбережжя.
Ніколи не забуду відчуття пригоди,
коли я потрапила на борт
і вперше зазирнула в крихітну рубку.
Але найбільш приголомшливим було почуття свободи,
яке охопило мене, коли ми підняли паруса.
Для чотирьохрічної дитини
це було почуття такої несамовитої свободи, яку тільки можна собі уявити.
Я вирішила, що одного дня, не знаю, яким саме чином,
але я обійду під парусами навколо світу.
Відтоді я почала робити все можливе, щоб наблизитися до своєї мрії.
В 10 років я відкладала гроші, які мала витрачати на обід.
Щодня протягом восьми років я їла картопляне пюре та печені боби,
які коштували 4 копійки, із безкоштовним соусом.
Я складала монетки на кришці моєї скарбнички.
Коли їх набиралося на фунт, я скидала їх всередину
і викреслювала один із 100 квадратів, намальованих на папері.
Нарешті я купила маленький човен.
Я годинами просиджувала в ньому у нашому садку, мріючи про майбутнє.
Прочитала всі книжки про парусний спорт, що могла дістати.
Невдовзі по тому в школі мені сказали,
що я недостатньо розумна, щоб бути ветеринаром.
Отже, у віці 17 років я залишила школу і почала навчатися ходити під парусом.
Уявіть, як я могла почуватися чотири роки по тому,
сидячи в кімнаті для нарад напроти людини,
яка могла, я це знала, здійснити мою мрію.
Я відчувала, нібито все моє життя залежить від цієї миті.
Неймовірно, але він сказав "так".
Під час тієї першої наради по дизайну я ледь стримувала моє хвилювання,
обмірковуючи дизайн човна, на якому мені судилося
обійти навколо світу наодинці без зупинок.
Від тієї першої наради до фінішної прямої
все було точнісінько так, як я уявляла.
Як і в моїх мріях, було чудово і було дуже скрутно.
Ми пройшли повз айсберг на відстані 7 метрів.
9 разів мені довелося видиратися на мачту 30 метрів заввишки.
В Південному океані нас перевернув вітер.
Але заходи сонця, зустрічі з мешканцями океану, віддаленість
- від усього цього дух захоплювало.
Після трьох місяців плавання, у віці 24 років,
я фінішувала другою.
Мені так сподобалося, що 6 місяців потому
я вирішила знов обійти навколо світу, але цього разу вже не в гонці.
Хотіла встановити рекорд з навколосвітнього одиночного плавання.
Для цього мені був потрібний новий човен:
більший, ширший, швидший, потужніший.
Уявіть, що то був за човен, якщо я могла вилізти
на самий верх мачти всередині.
23 метри завдовжки, 18 метрів завширшки.
Я ніжно називала його Мобі.
Це був багатокорпусник.
На той час ніхто ще не зміг обійти навколо світу
наодинці в такому човні, дарма що намагалися.
Але коли ми над ним працювали, француз не тільки зробив це на човні,
що був на 25% більший, а ще й встановив новий рекорд:
72 дні замість 93.
Планку було піднято набагато вище.
Плавання на цих човнах було захоплюючим.
Це було тренування біля французького узбережжя.
Я добре це знаю, бо була однією з п'яти в команді.
Протягом п'яти секунд все могло перетворитися на суцільне пекло,
тільки звідусіль б'є вода,
і ті 5 секунд проходять дуже швидко.
Тільки подивіться, на якій відстані від води ті хлопці.
Тепер уявіть, що ви наодинці у Південному океані
поринаєте в крижану воду за тисячі кілометрів від землі.
Це був день Різдва.
Я знаходилася в Південному океані біля берегів Австралії.
Умови були жахливі.
Я підходила до місця в океані,
яке знаходиться на відстані 3 000 км від найближчого міста.
Найближча земля була Антарктида, а найближчі люди, мабуть, -
екіпаж Європейської космічної станції наді мною.
(Сміх)
Це дійсно невідь-де.
Якщо вам знадобиться допомога,
якщо вам пощастило вижити,
корабель дістанеться до вас за чотири дні,
а потім потрібно ще чотири, щоб повернутися в порт.
Вертоліт туди не долетить,
а літак не зможе сісти.
Ми відходимо від величезного шторму.
Всередині нього швидкість вітру 80 вузлів;
це забагато і для човна, і для мене - не впораємося.
Хвилі вже сягають 12-15 метрів заввишки;
вода з гребнів хвиль летить горизонтально,
наче сніг під час заметілі.
Якщо ми не пересуватимемося достатньо швидко, шторм нас проковтне.
Він або переверне човна, або розтрощить його.
Життя висіло на волосині,
ми танцювали на лезі бритви.
Велика швидкість була водночас потрібною і дуже небезпечною.
Це як керувати автівкою на швидкості 50 км на годину, 65, 80.
Тут не важко тримати під контролем.
Ми можемо увімкнути радіо.
Але спробуйте прискоритися до 110, 130, 145, 160 км на годину.
Тепер ви стискуєте кермо так, що пальці побіліли.
Тепер на цій швидкості в ночі з'їжджайте з дороги
і викидайте на сміття
вітрове скло, фари та гальма.
Оце так я мандрувала Південним океаном.
(Сміх) (Оплески)
Спробуйте уявити,
як важко було б заснути за таких обставин
навіть пасажирові.
Але ви не пасажир.
Ви у човні, де практично можна тільки стояти,
самі-самісінькі, всі рішення приймати вам.
Я була абсолютно виснажена, фізично і психічно.
Вісім перемін вітрил за 12 годин.
Грот важив втричі більше за мене;
після кожної переміни
я падала мокра від поту на підлогу ,
а крижане повітря Південного океану обпікало мені горло.
В тих краях зони низького тиску чергуються
з зонами дійсно високого тиску.
Через декілька днів ми вийшли з зони низького тиску.
Незрозуміло як, але нам вдалося побити рекорд пересування
всередині зони низького тиску.
Небо проясніло, дощ припинився.
Жахливе море, яке нас оточувало,
перетворилося на пагорби дивовижної краси, залиті місячним сяйвом.
Там світосприйняття цілком відрізняється від звичайного.
Ваш човен - це для вас цілковитий світ.
У вас є тільки те, що завантажено на борт перед відплиттям.
Якщо б вам зараз сказали: "Їдьте до Ванкувера і знайдіть все,
що вам потрібно, щоб вижити протягом наступних 3 місяців",
ви б погодилися, що це нелегко.
Це їжа, паливо, одяг,
навіть туалетний папір та зубна паста.
Так ми готуємося до плавання.
Коли ми вирушаємо, ми дуже обачливо
розраховуємо всі ресурси до останньої краплі і останнього пакета.
Ніякий інший досвід в моєму житті
не міг допомогти мені краще зрозуміти, що таке "кінцевий, закінчений".
Там ми маємо тільки те, що маємо.
Більше нема.
До певного часу я не переносила це поняття
на світ за межами човна.
Це трапилося, коли я зійшла з човна, побивши той рекорд.
(Оплески)
Зненацька я подивилася на речі під новим кутом.
Світова економіка нічим не відрізняється.
Вона повністю залежна від вичерпних ресурсів,
які людство не зможе відновити.
Це було схоже, наче я знайшла щось несподіване
під каменем і маю обрати:
відсунути камінь і спробувати дізнатися, що воно таке;
або повернути камінь на місце
і продовжувати замріяно мандрувати світом під вітрилами.
Я обрала перше.
Відсунула камінь і відправилася у зовсім нову подорож:
збирала інформацію, розмовляла із вченими, економістами,
намагалася зрозуміти, як працює світова економіка.
Завдяки своїй допитливості я потрапляла в дивовижні місця.
Це фото зроблено на електростанції, яка працює на вугіллі.
Вугілля - це один з ключових матеріалів для світової енергетики,
і водночас воно щільно пов'язане з моєю родиною.
Мій прадід був шахтарем,
він провів 50 років свого життя під землею.
Це його фотографія. Дивлячись на неї,
ви бачите людину іншої епохи.
Ніхто не носить ремінь штанів так високо
в наш час. (Сміх)
Тим не менше, це таки я з моїм прадідом,
і, до речі, то не справжні його вуха. (Сміх)
Ми були близькими. Пам'ятаю, як сиджу у нього на колінах, слухаю його розповіді
про шахтарське життя та дружбу,
як вони приберігали хлібні шкоринки зі своїх бутербродів,
щоб частувати поні, з якими працювали під землею.
Наче все це було тільки вчора.
Щодо моїх пізнавальних мандрів,
на сайті Всесвітньої Асоціації Вугілля
посеред головної сторінки я прочитала:
"Вугілля залишилося на 118 років".
Я подумала, що це значно більше, ніж на все моє життя,
і набагато більше, ніж прогнози для нафти.
Але потім я поміркувала і зрозуміла, що мій прадід народився
рівно 118 років тому.
Я ще встигла посидіти у нього на колінах, доки мені виповнилося 11.
Я зрозуміла, що 118 років -
це як одна мить в масштабі життя та історії.
Це примусило мене прийняти рішення, на яке, я гадала, я не здатна -
залишити вітрильний спорт -
і зосередитися на найамбітнішій справі усього мого життя -
майбутнє світової економіки.
Я швидко зрозуміла, що проблеми не тільки в енергетиці.
З іншими матеріалами теж проблема.
В 2008 році я прочитала наукове дослідження,
в якому йшлося про те, на скільки років
залишилося цінних матеріалів в надрах землі:
міді - на 61 рік, цинку - на 40, срібла - на 29.
Це не точні цифри, але ми знаємо, що ті матеріали вичерпні.
Людство отримало їх одноразово.
Але швидкість їх використання
зростає експоненціально.
Людей стає все більше, вони більше купують,
ціни на основні товари, що зменшувалися
протягом 100 років, знову виросли за останні 10 років.
Це стосується усіх нас.
Ціни стали дуже нестабільними.
В 2011 році
для середньостатистичного виробника автівок в Європі
ціни на матеріали зросли
на 500 мільйонів євро,
знищивши половину операційних прибутків.
Фактор, який вони не можуть контролювати.
Чим більше я дізнавалася, тим більше я змінювала своє життя.
Я почала менше подорожувати, робити, користуватися.
Я відчувала, що ми змушені робити менше.
Але щось із цим було негаразд.
Щось не так.
Наче ми відтягуємо собі час.
Ми просто відтягували неминуче.
Навіть якщо кожен змінить своє приватне життя,
це не вирішить проблему, не змінить систему.
Це важливо для переходу, але переходу до чого?
Що дійсно спрацює?
Мене вразила думка, що сама система, у рамках якої ми існуємо,
базується на негідному фундаменті.
Нарешті я зрозуміла,
що спосіб, в який працює економіка,
в який вона побудована, це теж система.
В океані мені доводилося вчитися розуміти складні системи.
Я збирала різноманітну інформацію,
аналізувала її
і намагалася зрозуміти систему, щоб перемогти.
Я неодмінно мала зрозуміти її.
Дивлячись на світову економіку, я розуміла, що це теж система,
але ця система неефективна, вона працюватиме недовго.
Я зрозуміла, що протягом 150 років ми намагаємося вдосконалити
по суті лінійну економіку.
Ми добуваємо матеріал з надр, виготовляємо щось із нього,
а потім викидаємо продукт у сміття.
Так, дещо ми переробляємо,
але це спроба отримати хоча б щось, за цим не стоїть
відповідальний дизайн.
Така економіка не має майбутнього.
Якщо ми знаємо, що ресурси вичерпні,
чому ми будуємо економіку, яка неминуче їх вичерпає?
Яка виробляє відходи?
Життя на планеті існує мільярди років і воно видозмінюється
задля ефективного використання ресурсів.
Це дуже складна система, але в ній немає відходів.
Все матаболізується.
Це зовсім не лінійна економіка, а циркулярна.
Я знову відчула себе тією дитиною у садку.
Вперше під час цієї нової подорожі я побачила, куди нам потрібно дістатися.
Якщо ми побудуємо економіку, яка буде мудро використовувати матеріали,
замість вичерпувати їх, ми збудуємо майбутнє, що працюватиме.
Я була дуже схвильована.
Заради цього варто було працювати.
Ми точно знали, куди нам потрібно дістатися.
Тепер треба було вирішити, яким чином.
З думкою про це в 2010 році ми заснували фонд Еллен МакАртур.
Ми черпали натхнення для нашої моделі з багатьох джерел:
індустріальний симбіоз, біомімікрія, економіка взаємодопомоги ,
і, звісно, регенеративний дизайн.
Матеріали будуть поділятися на технічні та біологічні,
відходів не буде зовсім,
абсолютно функціональна система
в довгостроковій перспективі.
Якою буде така економіка?
Можливо, ми не купуватимемо електричні дроти і таке інше, але платитимемо за світло,
а виробники володітимуть матеріалами та обладнанням
і змінюватимуть його у відповідності до технологічного розвитку.
Уявіть абсолютно нетоксичну упаковку, яка розчинюється у воді,
і ту воду можна пити. Нуль відходів.
Двигуни, які підлягають повторній переробці,
дозволять знову використовувати матеріали
та значно зменшать витрати енергії.
Що як ми робитимемо те саме з електроплатами,
видобуватимемо із них матеріали
шляхом повторної переробки?
Що як збирати харчові та людські відходи
і перетворювати їх на добрива, паливо, енергію,
будуючи циркулярні харчові системи
та відновлюючи природний капітал?
Щодо автівок. Вони потрібні нам, щоб пересуватися.
Нам не потрібні матеріали, з яких вони виготовлені.
Що як володіння автівками
перетвориться на користування сервісом перевезення?
Все це не просто чудернацькі ідеї, вже сьогодні вони реальність.
Це передовий край циркулярної економіки.
Нам доведеться розширювати їх та нарощувати.
Тож як перейти від лінійної до циркулярної економіки?
Разом із працівниками фонду ми вирішили,
що треба працювати з провідними університетами
та компаніями світу,
з найбільшими громадськими платформами,
з урядами.
Ми вирішили, що треба працювати з найкращими аналітиками
та запитати в них:
"Чи здатна циркулярна економіка зменшити використання
обмежених ресурсів та відновити природний капітал?
Чи здатна циркулярна економіка знайти заміну хімічним добривам?"
Нам відповіли, що зменшення можливе,
що можливо також скоротити використання хімічних добрив
в неймовірні 2,7 рази.
Більш за все в циркулярній економіці мене надихнула
її здатність захоплювати молодь.
Коли молоді люди дивляться на економіку з погляду циркулярності,
вони бачать абсолютно нові можливості
і отримують змогу уживати креативність та знання
задля перебудови усієї системи.
Ця справа відкрита для кожного,
і чим шивдше ми візьмемося за неї, тим краще.
Чи можливо цього досягти вподовж їхнього життя?
Дійсно можливо?
Я гадаю, що так.
Коли ви дивитесь на життя мого прадіда, ви розумієте, що все можливо.
Коли він народився, у світі було тільки 25 автівок.
Їх тоді тільки-но винайшли.
Коли йому було 14 років, ми уперше в історії полетіли.
Сьогодні ми маємо 100 000 чартерних рейсів
щоденно.
Коли йому було 45, ми створили перший комп'ютер.
Багато хто казав, що ця штука не приживеться, і помилися.
Тільки 20 років по тому
ми перетворили її на мікрочіп. Тільки в цьому залі їх сьогодні тисячі.
За 10 років до його смерті з'явився перший мобільний телефон.
Чесно кажучи, він був не дуже мобільний.
Тепер так, дійсно мобільний.
Коли мій прадід залишив цю Землю, з'явився Інтернет.
Тепер ми маємо змогу робити що завгодно.
Навіть важливіше -
ми маємо план.
Дякую.
(Оплески)