Dok si dijete,
sve i svašta je moguće.
Izazov je, često, da to zadržimo dok odrastamo.
Kao četverogodišnjakinja,
imala sam priliku jedriti prvi puta.
Nikad neću zaboraviti uzbuđenje dok smo se približavali obali.
Nikad neću zaboraviti
osjećaj avanture dok sam se penjala na brod
i zurila u malenu kabinu prvi puta.
No, najbolji osjećaj je bio osjećaj slobode,
osjećaj koji sam osjetila kad smo pogidli jedra.
Četverogodišnjem djetetu je,
to bio najveći osjećaj slobode koji sam ikad mogla zamisliti.
Tog sam dana, tamo i u tom trenutku, odlučila da ću jednog dana,
oploviti svijet.
Tako da sam napravila što sam mogla da se približim tom snu.
S deset godina, štedila sam ostatak školskog džeparca za večeru.
Svaki dan tijekom osam godina sam jela pire krumpir i zapečeni grah,
koji su koštali 4 penija svaki, a umak je bio besplatan.
Svaki dan bih gomilala ostatak na vrhu moje kutije za novac,
a kad bi hrpa dostigla jednu funtu, ubacila bih ju unutra
i prekrižila jedan od 100 kvadratića koje sam nacrtala na komadu papira.
Konačno, kupila sam jedan maleni čamac.
Provela sam sate sjedeći u vrtu i sanjajući o svom cilju.
Pročitala sam svaku knjigu o jedrenju koju sam mogla naći,
i naposlijetku sam, kada su mi u školi rekli
da nisam dovoljno pametna da postanem veterinar,
napustila školu sa 17 godina da bih započela sa učenjem o jedrenju.
Zamislite kakav je osjećaj bio samo četiri godine poslije
sjediti u prostoriji
ispred nekoga za koga znam da mi može ostvariti san.
Osjećala sam da mi život ovisi o tom trenutku,
i nevjerojatno, rekao je da.
Jedva sam suzdržala ushićenje dok sam sjedila na tom prvom sastanku
gdje sam dizajnirala brod na kojem ću jedriti
sama, neprestano, oko svijeta.
Od tog prvog sastanka sve do završne linije utrke,
sve je bilo kao što sam i zamišljala.
Baš kao i u mojim snovima, postojali su nevjerojatni djelovi i teški djelovi.
Promašili smo santu leda za 6 metara.
Devet puta sam se popela na vrh 27 metara visokog jarbola.
U Južnom oceanu nas je vjetar prevrnuo na stranu.
No, zalasci sunca, divljina i zabačenost
su potpuno oduzimali dah.
Nakon tri mjeseca na moru, u dobi od 24,
završila sam na drugom mjestu.
Toliko mi se svidjelo da sam unutar šest mjeseci
odlučila ponovno oploviti svijet, ali ovaj put ne u utrci:
nego da budem najbrža osoba ikad koja je oplovila svijet sama bez stajanja.
No, za to mi je bilo potrebno drukčije plovilo:
veće, šire, brže i snažnije.
Da dobijete osjećaj veličine, mogla sam se popeti unutar jarbola
sve do vrha.
23 metra dugačak, 18 metara širok.
Iz milja sam ga zvala Moby.
Bio je to brod sa više trupova.
Kada smo ga sagradili, nitko dotad nije oplovio svijet
bez stajanja odjednom, iako su mnogi pokušali,
no, dok smo ga gradili, Francuz sa 25 posto većim brodom
je uspio, i ne samo to, spustio je rekord od 93 dana
na 72 dana.
Prepreka je sad bila mnogo, mnogo viša.
A ovim brodovima je vrlo uzbudljivo ploviti.
Ovo je trening jedrenja blizu francuske obale.
Ovo mi je vrlo poznato jer sam ja bila jedna od pet članova posade.
Bilo je dovoljno pet sekundi od stanja gdje je sve u redu
do našeg svijeta zavijenog u crno kako su prozori ponirali ispod vode,
a tih pet sekundi prođe brzo.
Vidite koliko su ti ljudi daleko od mora.
Zamislite ovu situaciju dok ste sami u Južnom oceanu
uronjeni u ledenu vodu, tisućama milja daleko od kopna.
Bio je Božić.
Ja sam hrlila u Južni ocean ispod Australije.
Uvjeti su bili užasni.
Prilazila sam dijelu oceana
koji je udaljen 3200 kilometara od najbližeg grada.
Najbliže kopno je bila Antarktika, a najbliži ljudi
oni u Europskoj svemirskoj stanici iznad mene.
(Smijeh)
Doslovno ste usred ničega.
Ako trebate pomoć,
a još ste živi,
potrebno je četiri dana brodu da stigne do vas
a onda četiri dana da taj brod stigne nazad do luke.
Helikopter ne može doći do vas,
a nijedan zrakoplov ne može sletjeti.
Ulazimo u ogromnu oluju.
Unutar koje je brzina vjetra od 150 km/h,
što je bilo daleko previše vjetra za brod i za mene.
Valovi su već bili 12 do 15 metara visoki,
a prskanje sa slomljenih grebena
je puhalo vodoravno kao snijeg tijekom mećave.
Da nismo jedrili dovoljno brzo, oluja bi nas zahvatila,
i ili prevrnula ili razbila na djelove.
Doslovno smo se borili za živote
koji su visili o niti.
Brzina koju sam očajnički trebala je sa sobom donijela opasnost.
Svi znamo kako je voziti automobil 30 km/h, 40, 50.
Nije toliko stresno. Možemo se usredotočiti.
Možemo uključiti radio.
Sada ubzajte tih 80, 90, 100 km/h na 140, 150, 160 km/h.
Sada imate bijele zglobove i stežete volan.
Sada siđite sa ceste po noći
i skinite brisače stakla, vjetrobran,
prednja svjetla i kočnice.
Takav je osjećaj u Južnom oceanu.
(Smijeh) (Pljesak)
Možete zamisliti
da je poprilično teško zaspati u takvoj situaciji,
čak i kao putnik.
Ali niste putnik.
Sami ste na brodu na kojem jedva možete uspravno stajati,
i morate donositi svaku odluku na brodu sami.
Bila sam potpuno iscrpljena, fizički i mentalno.
Osam promjena jedara u 12 sati.
Glavno jedro je težilo tri puta više od mog tijela,
i nakon svake promjene,
bih se srušila na pod oznojena
dok smrznuti zrak Južnog oceana prži moje grlo.
No tamo, najniži od padova
je toliko često u kontrastu sa najvišim od uspona.
Par dana kasnije, prestalo je loše razdoblje.
I usprkos svemu, uspjeli smo ići ispred rekorda
tijekom te depresije.
Nebo se razbistrilo, kiša stala,
i puls, monstruozno more oko nas se pretvorilo
u najljepše mjesečinom obasjane planine.
Teško je objasniti, ali kad ste tamo drukčije radite stvari.
Vaš brod je vaš cijeli svijet,
i ono što ponesete sa sobom je sve što imate.
Kad bih vam rekla sad, "Idite u Vancouver
i nađite sve što ćete trebati za opstanak u sljedeća tri mjeseca."
to je popriličan zadatak.
To je hrana, gorivo, odjeća,
pa čak WC papir i pasta za zube.
To je ono što napravimo,
i kada odlazimo snalazimo se
sa zadnjom kapi dizela i zadnjim paketom hrane.
Nijedno iskustvo u životu
mi nije moglo dati bolje razumijevanje definicije riječi "ograničeno".
Ono što imamo tamo je sve što imamo.
Nema ničega više.
Nikad u životu nisam prenijela tu definiciju ograničenosti,
koju sam osjećala na brodu, na išta drugo osim jedrenja
sve dok nisam sišla s broda na završnoj crti obarajući taj rekord.
(Pljesak)
Odjednom sam sve povezala.
Naša globalna ekonomija nije nimalo drukčija.
Posve je ovisna o ograničenim materijalima
koje imamo samo jednom u povijesti čovječanstva.
Bilo je, pomalo, kao da nađeš nešto što nisi očekivao ispod kamena
i imaš dva izbora:
Ili staviti kamen sa strane
i naučiti što više o tome, ili vratiti kamen gdje je bio
i vratiti se svom poslu iz snova što je jedrenje oko svijeta.
Izabrala sam prvo.
Stavila sam ga strane i počela novo putovanje učenja,
razgovarajući sa izvršnim direktorima, stručnjacima, znanstvenicima, ekonomistima
da bi razumjela kako naša globalna ekonomija funkcionira.
Moja znatiželja me odvela na neka izvanredna mjesta.
Ova fotografija je uslikana u plameniku ugljena u elektrani.
Bila sam fascinirana ugljenom, temeljom naše globalne energetske potražnje,
ali također, vrlo bliskim mojoj obitelji.
Moj pra-pradjed je bio rudar,
i proveo je 50 godina svog života pod zemljom.
Ovo je njegova slika i kad pogledate tu sliku,
vidite nekog iz druge ere.
Nitko više ne nosi hlače sa toliko visokim strukom
u posljednje vrijeme. (Smijeh)
No, ipak ovo sam ja sa mojim pradjedom,
i usput, to nisu njegove prave uši. (Smijeh)
Bili smo bliski. Sjećam se da sam sjedila na njegovom koljenu i slušala rudarske priče.
Pričao bi o prijateljstvu ispod zemlje,
i da su čuvali korice kruha sa sendviča
da bi dali ponijima koji su s njima radili pod zemljom.
Kao da je bilo jučer.
Na mom putu učenja,
otišla sam na web stranicu Svjetskog udruženja za ugljen,
i na sredini početne stranice stoji,
"Imamo još 118 godina ugljena preostalo!"
Mislila sam, dakle, to je izvan mog životnog vijeka,
i mnogo veća brojka nego predviđanja za naftu.
Onda sam izračunala i shvatila da je moj pradjed
rođen točno 118 godina prije te godine,
ja sam sjedila na njegovom koljenu u svojoj 11 godini,
i shvatila da je to ništa
u vremenu, ili povijesti.
To me ponukalo da donesem odluku koju sam mislila da nikad neću,
da napustim sport solo jedrenja
i usredotočim se na najveći izazov na koji ću ikad naići:
budućnost naše svjetske ekonomije.
Ubrzo sam shvatila da se ne radi samo o energiji.
Nego i materijalima.
2008. godine, našla sam znanstveni rad
koji proučava koliko godina još imamo
za vađenje vrijednih materijala iz zemlje:
bakar, 61; kositar, cink, 40; srebro, 29.
Ove brojke ne mogu biti potpuno točne, no znamo da su ti materijali ograničeni.
Imamo ih samo jednom.
A ipak, naša brzina korištenja ovih materijala se brzo povećala,
eksponencijalno.
Uz više ljudi na svijetu sa više stvari,
uspješno smo vidjeli 100 godina padanja cijena
tih temeljnih pogodnosti, obrisane u samo 10 godina.
To utječe na sve nas.
To je donijelo ogromu nestalnost u cijenama,
toliku da je 2011. godine,
kod prosječnog europskog proizvođača automobila
povećanje cijena sirovina
za 500 milijuna Eura,
izbrisalo polovicu njihovih radnih profita
putem nečeg nad čim nemaju nikakvu kontrolu.
Što sam više naučila to sam više mijenjala svoj život.
Počela sam manje putovati, manje raditi, manje koristiti.
Kao da bi zapravo trebali manje raditi.
To mi nije baš sjelo.
Nije mi izgledalo ispravno.
Kao da kupujemo još malo vremena.
Kao da izdržavamo još malo duže.
Čak i kad bi se svi promijenili, to ne bi riješilo problem.
Ne bi popravilo sustav.
Bitno je u tranziciji, ali ono što me je fasciniralo,
u tranziciji u što? Što zapravo može funkcionirati?
Shvatila sam da je sustav sam po sebi, okvir unutrar kojeg živimo,
u osnovi manjkav,
i napokon sam shvatila
da je naš sustav rada, način na koji naša ekonomija funkcionira,
način na koji je naša ekonomija izgrađena, je sustav sam po sebi.
Na moru sam morala razumijeti složene sustave.
Morala sam uzeti višestruke ulazne podatke,
morala sam ih obraditi,
i razumijeti sustav da bih pobijedila.
Morala sam naći smisla u tome.
Kad sam pogledala našu globalnu ekonomiju, shvatila sam da je to isto sustav,
ali je sustav koji efektivno ne može dugoročno raditi.
Shvatila sam da smo usavršavali ono što je efektivno linearna ekonomija
150 godina,
gdje uzmemo materijal iz tla,
nešto napravimo s njim, i konačno
taj proizvod bude bačen, i da, nešto od toga recikliramo,
no više u pokušaju da izvučemo što možemo iz toga,
ne po dizajnu.
To je ekonomija koja fundamentalno ne može raditi dugoročno,
i ako znamo da imamo ograničene materijale,
zašto onda gradimo ekonomiju koja koristi stvari,
koja stvara otpad?
Život sam po sebi postoji već milijarde godina
i kontinurano se prilagođava učinkovitom korištenju materijala.
To je složen sustav, no unutar njega, nema otpada.
Sve se metabolizira.
To nije linearna ekonomija uopće, već kružna.
Osjećala sam se kao dijete u vrtu.
Po prvi puta na ovom novom putu, mogla sam vidjeti gdje smo se točno uputili.
Kad bi mogli stvoriti ekonomiju koja bi koristila stvari, umjesto da ih iskorištava,
mogli bismo stvoriti budućnost koja bi dugoročno funkcionirala.
Bila sam uzbuđena.
Ovo je bilo nešto na čemu treba raditi.
Znamo točno gdje smo se uputili. Moramo samo smisliti kako da dođemo tamo,
i sa tim na umu
smo stvorili zakladu Ellen MacArthur u rujnu 2010. godine.
Mnoge škole mišljenja su podržale naše razmišljanje i uputile na taj model:
industrijska simbioza, ekonomija izvedbe, ekonomija dijeljenja, biomimikrija,
i naravno, dizajn podloga-do-podloge.
Materijali bi bili definirani ili kao tehnički, ili kao biološki,
otpad bi bio potpuno dizajniran,
i imali bi sustav koji bi funkcionirao
u potpunosti dugoročno.
Dakle, kako bi ova ekonomija mogla izgledati?
Možda ne bi plaćali kućišta za svjetlo, ali bi ipak plaćali uslugu svjetla,
a proizvođači bi mogli nadoknaditi materijale
i promijeniti kućišta za svjetlo kad bi imali učinkovitije proizvode.
Što ako pakiranje ne bi bilo toksično nego razgradivo u vodi
koju konačno možemo piti? Nikad ne bi postala otpad.
Što kad bi motori bili ponovno upotrebljivi,
i kad bismo mogli oporaviti materijale pojedinih komponenata
i znatno smanjiti energetsku potražnju.
Što kad bismo mogli oporaviti komponente strujnih krugova, ponovno ih koristiti,
i u osnovi, izvući materijale iz njih
u drugom stupnju?
Što kad bismo skupljali otpatke hranu, ljudski otpad?
Što kad bismo to mogli pretvoriti u gnojiva, toplinu, energiju,
konačno ponovno povezujući sustave hranjivih tvari
i izgrađujući prirodni kapital?
I automobili -- ono što je želimo je kretanje.
Ne trebamo posjedovati vlastite materijale za to.
Mogu li automobili postati usluga
koja nam pruža mobilnost u budućnosti?
Sve ovo zvuči nevjerojatno, ali to nisu samo ideje, nego i stvarnost,
koja stoji u prvom planu kružne ekonomije.
Na nama je da ih proširimo i uvećamo.
Kako biste se prebacili sa linearnog u kružno?
Dakle, tim i ja iz zadruge smo mislili da biste htjeli raditi
sa najboljim sveučilištima na svijetu,
sa vodećim tvrtkama na svijetu,
sa najvećim platformama za okupljanje na svijetu,
i sa vladama.
Mislimo da biste željeli raditi sa najboljim analitičarima
i pitati ih pitanje,
"Može li kružna ekonomija odvojiti razvoj od ograničenja resursa?
Može li kružna ekonomija ponovno sagraditi prirodni kapital?
Može li kružna ekonomija zamijeniti trenutno korištenje kemijskih gnojiva?"
Da je odgovor na razdvajanje,
također, da, možemo zamjeniti trenutno korištenje gnojiva
zapanjujućih 2.7 puta.
Ono što me najviše nadahnulo kod kružne ekonomije
je sposobnost da nadahne mlade ljude.
Kada mladi ljudi vide ekonomiju kao kružnu,
vide posve nove mogućnosti na potpuno istom horizontu.
Mogu koristiti svoju kreativnost i znanje
da ponovno izgrade cijeli sustav,
i to je tu, za uzimanje upravo sada,
i što brže to napravimo, tim bolje.
Dakle, možemo li to ostvariti u njihovom životnom vijeku?
Je li to uopće moguće?
Ja vjerujem da jest.
Kada pogledate životni vijek mog pradjeda, sve je moguće.
U vrijeme kad se on rodio, na svijetu je bilo samo 25 automobila;
tek su bili izmišljeni.
Kad je imao 14 godina, prvi puta u povijesti smo letjeli.
Sada postoji 100 000 letova
svaki dan.
Kad je imao 45 godina, napravili smo prvo računalo.
Mnogi su rekli da neće uspjeti, no uspio je, i samo 20 godina poslije
pretvorili smo ga u mikročip
kojih ima na tisuće samo u ovoj prostoriji danas.
Deset godina prije nego je umro, izumili smo prvi mobitel.
Nije bio tako prijenosan, da budemo iskreni,
no, danas zaista je,
i kako je moj pradjed napuštao Zemlju, pojavio se Internet.
Sada možemo sve,
no, bitnije,
sada imamo plan.
Hvala vam!
(Pljesak)