Zadnje čase veliko razmišljam o svetu
in o tem, kako se je v 20, 30, 40 letih spremenil.
Če se je pred dvajsetimi ali tridesetimi leti
kokoš v zakotni vasi na vzhodu Azije prehladila, kihnila in umrla,
je bila to tragedija zanjo in za njene najbližje.
Ni pa bilo zelo verjetno,
da bi se zato mi prestrašili pandemije
ter milijonov umrlih.
Če je pred dvajsetimi ali tridesetimi leti banka v Severni Ameriki
ljudem posodila preveč denarja in ga ti niso mogli vrniti
ter je banka zato propadla,
je bilo to slabo za posojilodajalca in posojilojemalca.
A nismo si predstavljali, da bo to svetovno ekonomijo
skoraj za desetletje spravilo na kolena.
To je globalizacija.
Ta čudež nam omogoča,
da svoja telesa in misli
in besede, slike in zamisli,
znanje in učenje prenašamo po svetu
vse hitreje in ceneje.
Prinesla nam je veliko slabega, kot sem ravno pokazal,
a tudi mnogo dobrega.
Mnogi ne vedo za izjemen uspeh milenijskih razvojnih ciljev;
mnogi od njih so dosegli zadane tarče veliko pred rokom.
To dokazuje, da je človeštvo
sposobno izjemnega napredka,
če deluje skupaj in se zares trudi.
A te dni se mi zdi,
da nas je globalizacija presenetila,
da se nanjo le počasi odzivamo.
Slabosti globalizacije so včasih prav strašljive.
Vsi veliki današnji izzivi,
kot so klimatske spremembe in človekove pravice,
demografija, terorizem in pandemije,
preprodaja narkotikov in suženjstvo
ter izumiranje vrst, lahko bi še našteval,
v boju proti tem izzivom ne napredujemo dosti.
To je skratka izziv današnjega časa,
na tej zanimivi točki zgodovine.
To moramo sedaj narediti.
Moramo se zresniti
in ugotoviti, kako bolje skupaj globalizirati rešitve,
da ne bi postali vrsta, ki bo žrtev globalizacije problemov.
Zakaj napredujemo tako počasi?
V čem je razlog?
Več jih je, seveda, a prvi je morda ta,
da smo še vedno organizirani
na enak način kot pred 200 ali 300 leti.
Ena velesila je na planetu,
to je sedem milijard ljudi,
ki povzroča težave,
istih sedem milijard,
ki jih bo tudi rešilo.
Kako so te milijarde organizirane?
Še vedno so v kakih 200 državah,
ki imajo vlade,
ki določajo pravila,
ta pa vodijo naša ravnanja.
Ta sistem je dokaj učinkovit,
težava je le v tem, kako pridemo do teh pravil
in kako vlade razmišljajo.
Način sploh ne deluje za globalne probleme,
saj je obrnjen navznoter.
Tako izvoljeni politiki
kot neizvoljeni
imajo možgane za mikroskopiranje,
ne za teleskopiranje.
Gledajo navznoter.
Obnašajo se, kot bi verjeli, da je vsaka država otok,
ki živi srečno in neodvisno od vseh drugih
na svojem malem planetu
v svojem malem osončju.
V tem je problem:
države tekmujejo med seboj,
se borijo druga proti drugi.
Ta teden, kot katerikoli drugi,
boste našli ljudi, ki se med seboj pobijajo,
a celo ko se ne,
je med državami tekmovanje,
vsaka hoče zafrkniti drugo.
To seveda ni dobra ureditev.
Očitno je, da jo moramo spremeniti.
Moramo najti načine,
da bi države opogumili k sodelovanju,
vsaj malo.
In zakaj tega ne počnejo?
Zakaj naši voditelji še vedno gledajo navznoter?
Prvi in najbolj očiten razlog je, da od njih to zahtevamo.
To jim naročimo.
Ko izvolimo vlado ali ko toleriramo neizvoljeno vlado,
ji sporočamo, da od nje pričakujemo,
da naši državi zagotovi določene stvari.
Da prinese blaginjo,
rast, konkurenčnost, transparentnost, pravičnost,
vse te stvari.
Dokler ne bomo začeli od vlade zahtevati,
naj razmišlja izven meja,
naj upošteva globalne probleme, ki nas bodo ugonobili,
če se ne spoprimemo z njimi,
je ne moremo obtoževati,
da gleda samo navznoter,
da mikroskopira,
ne pa teleskopira.
Zato se stvari najpogosteje ne spremenijo.
Drugi razlog je, da so vlade,
kot mi vsi,
kulturni psihopati.
Nočem biti brezobziren, a saj veste, kaj je psihopat.
Psihopat je tisti, ki na svojo nesrečo
ni sposoben sočustvovati z drugimi ljudmi.
Ko se ozre naokoli,
ne vidi ljudi z globokimi, bogatimi tridimenzionalnimi življenji,
s cilji in ambicijami.
Vidi kartonske izrezke,
kar je zelo žalostno in samotno
in na srečo zelo redko.
A kaj ni večina med nami pravzaprav dokaj slaba v sočustvovanju?
Seveda smo dobri, ko gre za ljudi, ki so nam nekako podobni,
hodijo, govorijo, jedo in molijo ter se oblačijo kot mi,
ko pa gre za ljudi, ki niso taki, se ne oblačijo kot mi,
ne molijo tako kot mi,
ne govorijo kot mi,
ali jih ne vidimo vsaj deloma kot kartonske izrezke?
To se moramo vprašati.
To moramo stalno nadzorovati.
Smo mi in naši politiki do neke mere kulturni psihopati?
Tretji razlog je komaj vreden omembe, saj je tako bedast,
a vlade verjamejo,
da sta notranja in mednarodna politika
nekompatibilni, in to za vedno.
To je čista neumnost.
Delam kot politični svetovalec.
Zadnjih 15 let svetujem vladam po svetu
in nikoli še nisem naletel na področje notranje politike,
ki se ga ne bi dalo bolj domiselno,
učinkoviteje in hitreje rešiti
kot skozi prizmo mednarodnega problema,
upoštevajoč mednarodni kontekst,
s primerjavo, kaj so storili drugi,
z vključitvijo drugih, delujoč navzven,
namesto navznoter.
Rekli boste, če vse to drži,
zakaj stvar ne deluje?
Zakaj politikov ne spremenimo?
Zakaj tega ne zahtevamo od njih?
Kot mnogi drugi, se tudi jaz veliko pritožujem,
kako težko je spremeniti ljudi,
in kako se s tem ne splača ukvarjati.
Sprejeti moramo pač,
da smo po naravi konzervativna vrsta.
Ne maramo sprememb.
Tako je zaradi smiselnih evolucijskih razlogov.
Verjetno ne bi bili več tu,
če ne bi bili tako odporni na spremembe.
Enostavno je: več tisoč let nazaj
smo odkrili, da če nadaljujemo s tem, kar počnemo, ne bomo umrli,
saj nas stvari, ki smo jih počeli prej, po definiciji niso ubile,
zato, dokler z njimi nadaljujemo, bo vse v redu,
in ni pametno česarkoli spreminjati, saj vas to lahko ubije.
Seveda pa so tudi izjeme.
Drugače ne bi prišli nikamor.
Ena od zanimivih izjem je, ko lahko ljudem pokažete,
da je morda v njihovem interesu,
da skočijo v neznano
ter se malo spremenijo.
Veliko od zadnjih 10 do 15 let
skušam ugotoviti, kakšen interes
bi spodbudil politike in podjetja ter ljudi nasploh,
da bi začeli razmišljati malo bolj navzven,
v večjih okvirih,
ne samo navznoter, včasih tudi navzven.
Odkril sem nekaj dokaj pomembnega.
Leta 2005 sem začel s študijo "Indeks blagovnih znamk držav".
Ge za obširno raziskavo na velikem vzorcu populacije,
ki predstavlja okoli 70 odstotkov svetovnega prebivalstva,
in postavil sem jim serijo vprašanj o tem, kako vidijo druge države.
Ta indeks je v vseh teh letih zrasel v zelo veliko bazo podatkov.
Gre za okoli 200 milijard podatkovnih točk,
ki merijo, kaj navadni ljudje mislijo o drugih državah
in zakaj.
Zakaj sem to storil? Zato ker vlade, ki jim svetujem,
hočejo vedeti, kako jih ljudje vidijo.
Vedo, deloma zato, ker sem jim pomagal to razumeti,
da so države neznansko odvisne od svojega ugleda,
če hočejo preživeti in uspeti.
Če ima država dober, pozitiven ugled, kakor Nemčija, Švedska ali Švica,
je vse enostavno in vse poceni.
Več turistov pride. Tudi več vlagateljev.
Svoje izdelke prodaja po višjih cenah.
Po drugi strani pa je za državo s šibkim ali negativnim ugledom
vse težko in vse drago.
Vlade zato močno skrbi, kakšen je ugled države,
saj to neposredno vpliva
na to, koliko zaslužijo,
saj je več denarja ravno to, kar so obljubili ljudem.
Pred nekaj leti sem si vzel čas, se pogovoril s to ogromno bazo podatkov
ter jo vprašal,
zakaj imajo nekateri ljudje eno državo raje kot druge.
Baza podatkov mi je dala šokanten odgovor.
6,8.
Nimam časa, da bi pojasnil.
Povedala mi je,
(smeh) (aplavz)
da imamo raje dobre države.
Ne občudujemo držav, ker so bogate, močne, uspešne,
moderne ali tehnološko napredne.
V osnovi občudujemo države, ki so dobre.
Kaj mislim z "dobre"?
Mislim na države, ki nekaj doprinesejo k svetu, v katerem živimo,
zaradi katerih je svet bolj varen
ali boljši, bogatejši ali bolj pravičen.
Take države so nam všeč.
To odkritje je zelo pomembno - vidite, kam pes taco moli -
ker reši zagato.
Zdaj lahko vsaki vladi povem, in to tudi počnem,
da če hoče biti uspešna, mora biti dobra.
Če hoče več prodati,
če hoče imeti več vlaganj,
če hoče postati bolj konkurenčna,
se mora začeti lepo obnašati,
ker jo bodo zato spoštovali
in bodo z njo poslovali,
zato: bolj ko sodeluje,
bolj bo konkurenčna.
To je pomembno odkritje
in ko sem prišel do njega, sem čutil, da prihaja nov indeks.
Z leti postajajo moje ideje vse bolj enostavne
in so tudi vse bolj otročje.
Tale se imenuje Indeks dobrih držav
in ravno to tudi prikazuje.
Meri, oziroma vsaj poskuša meriti, koliko vsaka od držav naredi
ne za svoje ljudi, pač pa za ostali del svetovnega prebivalstva.
Res bizarno, da se pred menoj nihče ni spomnil, da bi to izmeril.
S kolegom dr. Robertom Goversom sva večino zadnjih dveh let
in ob pomoči veliko resnih in pametnih ljudi
zbirala vse mogoče zanesljive podatke o tem, kaj države naredijo za svet.
Čakate, da vam povem, katera je najboljša.
Saj bom,
ampak najprej vam moram pojasniti, kaj točno mislim,
ko rečem "dobra država".
Ne mislim, da je moralno dobra.
Ko rečem, da je neka država najdobrejša na svetu,
in res mislim najdobrejša, ne najboljša. Najboljše pomeni nekaj drugega.
Ko govorimo o dobri državi,
je ta lahko dobra, dobrejša ali najdobrejša.
Ni isto kot dobra, boljša in najboljša.
To je država, ki enostavno prispeva več za človeštvo kot katerakoli druga država.
Ne govorim o tem, kako se obnaša doma, to se meri drugje.
In zmagovalka je
Irska.
(aplavz)
Glede na podatke
nobena druga država na prebivalca,
na dolar BDP-ja, ne prispeva več za svet, v katerem živimo, kot Irska.
Kaj to pomeni?
To pomeni, da ko gremo spat, bi v zadnjih 15 sekundah, preden zaspimo,
vsi morali pomisliti:
"Presneto, vesel sem, da Irska obstaja."
(smeh)
In ... (aplavz)
V breznu hude gospodarske recesije mislim, da je v tem pomemben nauk:
če ne pozabite na svoje mednarodne obveze,
medtem ko se trudite obnoviti lastno gospodarstvo,
je to nekaj res posebnega.
Finska je bolj ali manj na istem.
Edini razlog, zakaj je za Irsko,
je v tem, da je njen najnižji rezultat nižji od irskega.
Opazili boste, da so med prvimi desetimi razen Nove Zelandije
vse države zahodnoevropske.
Tudi bogate so.
To me je razžalostilo,
saj nisem hotel, da bi ta indeks pokazal,
da samo bogate države pomagajo revnim.
Ne gre za to.
Če pogledate navzdol po seznamu, boste videli nekaj, kar me je osrečilo,
namreč da je Kenija med prvih 30,
kar dokazuje nekaj zelo zelo pomembnega.
Ne gre za denar.
Gre za odnos.
Gre za kulturo.
To so vlada in ljudje, ki jim je mar za ostali del sveta
ter imajo ideje in pogum, da razmišljajo navzven in ne sebično.
Na hitro bom šel skozi predstavitev,
da boste videli države, ki so se uvrstile nižje.
Nemčija je 13., ZDA so 21.,
Mehika je 66.,
in potem pride nekaj velikih držav v razvoju,
Rusija je na 95. in Kitajska na 107. mestu.
Države kot so Kitajska, Rusija in Indija, ki je nekje blizu,
na nek način niso presenečenje.
Zadnja desetletja so veliko časa porabile za izgradnjo lastnih gospodarstev,
lastne družbene in politične sfere,
a upati je,
da bo drugi del rasti malo bolj obrnjen navzven, kot je bil dosedanji.
Vsako državo lahko analizirate glede na dejanske podatke.
To vam dovolim. Od polnoči naprej bo vse na goodcountry.org,
kjer si lahko ogledate države.
Pregledate lahko tudi posamezne skupine podatkov.
To je Indeks dobrih držav.
Zakaj obstaja?
Ker hočem poskusiti uvesti to besedo
ali jo vrniti v diskurz.
Dovolj imam govora o konkurenčnih državah.
Dovolj imam govora o uspešnih, bogatih, hitro-rastočih državah.
Dovolj imam celo debate o srečnih državah,
saj je tudi to konec koncev sebično.
Še vedno gre za nas
in če bomo nadaljevali s takim pristopom, bomo zašli v hude težave.
Mislim, da vsi vemo, kaj hočemo slišati.
Slišati hočemo o dobrih državah,
zato vas prosim za uslugo.
Ne zahtevam veliko.
Morda bo za vas preprosto,
morda boste celo uživali in ob tem pomagali:
v tem kontekstu enostavno začnite uporabljati besedo dobro.
Ko pomislite na svojo državo
in na države drugih ljudi,
ko pomislite na podjetja,
ko govorite o današnjem svetu,
začnite uporabljati to besedo na način, ki sem ga predstavil nocoj.
Ne dobro kot nasprotje slabega,
saj je to razprava brez konca.
Dobro kot nasprotje sebičnega,
dobra država kot tista, ki misli na vse nas.
To vas prosim,
uporabljajte jo kot palico, s katero boste tepli svoje politike.
Ko jih izvolite, ponovno izvolite,
ko zanje glasujete, ko poslušate, kaj vam ponujajo,
uporabljajte besedo "dober"
in se vprašajte:
"Bi dobra država delovala tako?"
Če je odgovor ne, bodite nezaupljivi.
Vprašajte se, ali je to obnašanje vaše države.
Hočete prihajati iz države,
katere vlada v vašem imenu počne take stvari?
Ali imate po drugi strani raje zamisel potovati po svetu
z visoko dvignjeno glavo, misleč:
"Ja, ponosen sem, da prihajam iz dobre države"?
Vsi vas bodo toplo sprejeli.
In vsi bodo v zadnjih 15 sekundah, preden zvečer zaspijo, dejali:
"Presneto, vesel sem, da država tega človeka obstaja."
Konec koncev bo po moje to prineslo spremembo.
Ta beseda, "dobro",
in številka 6,8,
in odkritje, ki stoji za njo,
so spremenili moje življenje.
Mislim, da lahko spremenijo tudi vaše,
in da jih lahko uporabimo, da spremenimo
način, na katerega se obnašajo naši politiki in podjetja.
In na ta način lahko spremenimo svet.
Odkar govorim o teh stvareh, zelo drugače razmišljam o svoji državi.
Mislil sem, da hočem živeti v bogati državi,
potem sem menil, da hočem živeti v srečni državi.
Spoznal sem, da to ni dovolj,
da nočem živeti v bogati državi.
Nočem živeti v hitro rastoči ali konkurenčni državi.
Živeti hočem v dobri državi.
Upam, da vi tudi.
Hvala.
(aplavz)