Mezi mé první vzpomínky patří ta,
kdy jsem se snažil probudit jednoho příbuzného, ale nešlo to.
Byl jsem jenom dítě, takže jsem vlastně nevěděl proč,
ale s přibývajícím věkem
jsem si uvědomil, že máme v rodině drogovou závislost,
později i na kokainu.
Poslední dobou jsem o tom dost přemýšlel, částečně i proto, že je to teď přesně
100 let od chvíle, kdy byly v Británii a Spojených státech poprvé zakázány drogy,
což jsme později vnutili i zbytku světa.
Je to už sto let od chvíle, kdy jsme udělali to osudové rozhodnutí
trestat narkomany a trápit je, protože jsme věřili,
že je to odradí a že je to donutí přestat.
Před pár lety jsem pozoroval narkomany kolem sebe, které miluji,
a snažil se přijít na to, jestli jim mohu nějak pomoci.
Uvědomil jsem si, že jednoduše neznám odpověď na spoustu
opravdu základních otázek,
například: co ve skutečnosti způsobuje závislost?
Proč se držíme přístupu, který se nezdá, že by fungoval?
Existuje nějaká lepší metoda, kterou bychom mohli vyzkoušet?
Proto jsem o závislosti hodně četl,
ale nedokázal jsem najít odpovědi, které jsem hledal,
takže jsem si řekl: „Tak jo, půjdu a sednu si s pár lidmi po celém světě,
kteří to prožili nebo studovali,
hodím s nimi řeč a třeba se od nich něco naučím.“
Na začátku jsem si neuvědomoval, že kvůli tomu procestuji 30 000 mil,
ale nakonec jsem potkal spoustu různých lidí
počínaje transsexuálním dealerem drog v Brooklynu,
přes vědce, který dává mangustám halucinogeny, aby zjistil,
jestli je mají rády --
mají, ale jen za velmi specifických podmínek --
konče jedinou zemí, která kdy dekriminalizovala všechny drogy
od marihuany až po crack, Portugalskem.
Uvědomil jsem si, a to mě vážně dostalo,
že téměř vše, co si myslíme, že víme o závislosti, je špatně,
a pokud se pokusíme vstřebat všechny nové poznatky o závislosti,
tak budeme muset změnit víc, než jen naši protidrogovou politiku.
Ale začněme nejprve tím, co jsme si všichni mysleli, že víme.
Vezměme si tuto prostřední řadu.
Všichni si představte, že si dalších 20 dnů dáte tři dávky heroinu denně.
Vidím pár tváří, které vypadají natěšeněji než jiné.
(Smích)
Nebojte, jde jen o myšlenkový experiment.
Už si to představujete?
Co by se stalo?
Máme scénář, co by se stalo, který nám předkládají už sto let.
Myslíme si, že protože má heroin chemické háčky,
proto jeho příjem po nějakou dobu
způsobí, že se na těchto háčcích staneme závislými
a začneme je fyzicky potřebovat
a po 20 dnech se stanete narkomany. Že?
To jsem si myslel i já.
První věc, která mě donutila tento příběh zpochybnit,
byla jeho vysvětlení.
Pokud odejdu z dnešního TED Talku, přejede mě auto a já si zlomím kyčel,
vezmou mě do nemocnice, kde mi dají hromady diacetylmorfinu.
Diacetylmorfin je heroin.
Je to vlastně mnohem lepší heroin než ten, který se dá koupit na ulici,
protože od dealera kupujete kontaminované zboží.
Vlastně jen malá část z něj je heroin,
zatímco od doktora dostanete chemicky zcela čistý produkt.
A budete ho dostávat poměrně dlouho.
V této místnosti je spousta lidí,
kteří si neuvědomují, že už dostali docela dost heroinu.
A vám všem po celém světě, kteří nás sledujete - tohle se děje.
Pokud vzniká závislost opravdu tak, jak myslíme --
pak jsou tito lidé vystaveni všem těm chemickým háčkům.
Co by se mělo stát? Měli by se stát narkomany.
Tento proces byl důkladně studován.
Nestává se to. Všimněte si, že vaše babička s novou umělou kyčlí
z nemocnice neodejde jako feťák. (Smích)
Když jsem to zjistil, tak se mi to zdálo hrozně divné,
jako opak všeho, co mi bylo řečeno, a všeho, o čem jsem si myslel, že vím.
Měl jsem za to, že to nemůže být pravda, až do chvíle, kdy jsem potkal
Bruce Alexandra, profesora psychologie ve Vancouveru,
který provedl neuvěřitelný experiment,
který nám může pomoci tento problém pochopit.
Profesor Alexander mi vysvětlil,
že představa o závislosti, kterou máme, ten příběh,
částečně vychází ze série experimentů
provedených dříve ve dvacátém století.
Jsou vážně jednoduché.
Můžete je dnes večer zkusit doma, pokud máte trochu sadistickou náladu.
Vezmete krysu a dáte ji do klece se dvěma lahvemi vody.
Do první dáte čistou vodu, do druhé pak vodu s příměsí heroinu nebo kokainu.
Za takových podmínek si krysa téměř vždy vybere vodu s drogou
a téměř vždy se vcelku rychle zabije.
Tak tady to máme, že? Takhle si myslíme, že to funguje.
V 70. letech se profesor Alexander tímto experimentem zabýval
a něčeho si všiml.
Pokud dáte krysu do prázdné klece, řekl,
tak je užívání drog to jediné, co může dělat.
Zkusme něco jiného.
Takže zbudoval klec, kterou nazval „Krysí park“,
což je v zásadě ráj pro krysy.
Mají tam spoustu sýru, hromady barevných balónků
a spousty tunelů.
A to nejdůležitější, spousty kamarádů. Mohou mít hodně sexu.
Také jsou tam dvě lahve s vodou, ta normální a ta s příměsí drogy.
Teď přichází ta fascinující věc:
V Krysím parku jim voda s příměsí drogy nechutná.
Krysy ji téměř nikdy nepijí.
Žádná z nich nemá nutkání ji pít opakovaně.
Žádná se nepředávkovala.
Což je pokles z téměř 100 procent případů předávkování v izolaci
na 0 procent předávkování ve šťastném a společensky aktivním životě.
Když to profesor Alexander viděl poprvé, pomyslel si, že takové
chování může být specifické pro krysy, které se od nás v mnohém liší.
Možná nejsou tak odlišné, jak bychom si přáli, ale --
Ale naštěstí se přesně v té době odehrával
experiment zkoumající tentýž princip u lidí.
Jmenoval se Válka ve Vietnamu.
Dvacet procent amerických jednotek bralo ve Vietnamu spoustu heroinu.
Pokud se podíváte na zprávy z té doby, tak zjistíte,
že se lidé vážně báli toho, že po válce po ulicích Spojených států
budou chodit statisíce feťáků.
Dávalo to naprostý smysl.
Vojáci, kteří brali spousty heroinu, pak byli doma pozorováni.
V psychiatrickém časopise JAMA o nich byla publikována podrobná studie.
A co se s nimi stalo?
Nešli na odvykačku. Neměli abstinenční příznaky.
Devadesát pět procent z nich prostě přestalo.
Pokud věříte příběhu o chemických háčcích,
pak to nedává žádný smysl. Profesor Alexander si ale začal myslet,
že za závislostí stojí něco jiného.
Co když závislost nespočívá v chemických háčcích?
Co když závislost spočívá ve vaší kleci?
Co když je závislost projevem adaptace na prostředí?
Pak to zkoumal další profesor,
Peter Cohen, z Nizozemí, který prohlásil,
že bychom to možná ani neměli nazývat závislostí,
ale tvorbou vazeb.
Potřeba vytvářet vztahy je pro lidí vrozená a přirozená,
a když jsme zdraví a šťastní, vytváříme vztahy mezi sebou.
Pokud to ale nedokážeme,
protože jsme traumatizováni, izolováni nebo semleti životem,
pak se navážeme na něco, co nám poskytne jakýsi pocit úlevy.
Může to být hazard, pornografie,
kokain, marihuana,
ale na něco se navážeme a upneme, protože my lidé jsme prostě takoví.
To je to, co jako lidské bytosti chceme.
Nejdřív pro mě bylo dost těžké to pochopit,
ale ukážu vám jednu věc, která mi to pomohla pochopit.
Koukám, že mám u židle láhev s vodou.
Vidím, že spousta z vás si s sebou také přinesla láhev vody.
Zapomeňte teď na drogy a boj proti nim.
Bylo by zcela legální, kdyby tyto láhve s vodou byly láhve s vodkou, že?
Mohli bychom se opíjet -- po tomto TEDu asi budu -- (Smích) --
ale neděláme to.
Protože jste si mohli dovolit utratit zhruba bambilion liber
za účast na TED Talku, tak si můžete dovolit
pít vodku po dalších šest měsíců.
Neskončili byste na ulici.
Ale vy to neuděláte. Důvod, proč to neuděláte, není to,
že by vám v tom někdo bránil.
Je to proto, že máte vazby a přátele,
pro které tu chcete být.
Máte práci, kterou milujete a lidi, které milujete.
Máte zdravé vztahy.
Dospěl jsem k závěru, že niternou podstatou
závislosti je, a dle mého to naznačují i důkazy,
neschopnost v danou chvíli být přítomen ve svém životě.
To s sebou nese velmi podstatné důsledky.
Ty nejzřejmější patří do boje proti drogám.
V Arizoně jsem se setkal se skupinou žen,
které byly nuceny nosit trička s nápisem „Byla jsem narkomankou“
a připoutané k sobě chodily ven za pošklebků veřejnosti kopat hroby.
Po propuštění z vězení pak mají takové ženy záznam v trestním rejstříku,
což znamená, že se stanou nezaměstnatelnými.
Toto je na první pohled extrémní případ,
k závislým lidem se však chováme
do jisté míry podobně téměř na celém světě.
Trestáme je, zostuzujeme je. Dáváme jim trestní záznamy.
Klademe překážky jejich znovuzapojení do společnosti.
V Kanadě žil jeden doktor, dr. Gabor Maté, úžasný člověk,
řekl mi, že pokud chcete vytvořit systém, který zhorší závislost,
pak vytvoříte tento systém.
A pak je tu místo, kde se rozhodli udělat pravý opak.
Jel jsem se tam podívat, abych zjistil, jak to funguje.
V roce 2000 mělo Portugalsko jeden z největších drogových
problémů v Evropě s 1 % obyvatel závislých na heroinu, což je ohromující.
Každý rok se snažili víc a víc přiblížit americkému systému.
Narkomani byli rok od roku trestanější, stigmatizovanější
a zostuzovanější, což problém jen zhoršovalo.
Jednoho dne se premiér sešel se stínovým premiérem
a v zásadě si řekli, že nemohou dále vést zemi,
kde roste počet lidí závislých na heroinu.
Řekli si, že sestaví výbor vědců a doktorů,
aby vymysleli, jak tento problém opravdu vyřešit.
Tento výbor, vedený úžasným mužem, Dr. Joãem Goulãem,
prozkoumal všechny nové důkazy
a přišel s tímto závěrem:
„Dekriminalizujte všechny drogy od marihuany po crack, ale“ --
a to je další zásadní krok --
„vezměte všechny peníze, které jsme vynakládali na odříznutí narkomanů
a jejich vyloučení
a investujte je do jejich znovu zapojení do společnosti.“
Což je docela daleko od toho, jak si léčbu drogové závislosti představujeme my
ve Spojených státech a Británii.
Funguje tam domácí odvykací léčba
a psychoterapie, která za něco stojí.
Ale to nejdůležitější, co změnili, je pravý opak toho, co děláme my:
masivní program tvorby pracovních míst pro narkomany
a poskytování drobných úvěrů na zakládání malých živností.
Třeba jste býval automechanikem.
Ve chvíli, kdy jste připraven, s vámi půjdou do autoservisu
a nabídnou zaměstnavateli hradit polovinu vaší mzdy po jeden rok.
Cílem bylo dát každému narkomanovi v Portugalsku
důvod vstát ráno z postele.
Při rozhovorech s portugalskými narkomany jsem vyslechl,
že se znovuobjevením cíle života
znovuobjevili vazby a vztahy s širší společností.
Letos to bude 15 let od začátku tohoto experimentu
a tady jsou výsledky:
injekční konzumace drog v Portugalsku,
dle British Journal of Criminology,
klesla o polovinu, tedy o 50 procent.
Počty předávkovaných a nakažených HIV mezi narkomany prudce klesly.
Všechny studie uvádějí, že míra závislosti také.
Skutečnost, že je to dobrý systém, potvrzuje i fakt, že téměř nikdo v zemi
nechce původní systém zpět.
To jsou však politické důsledky.
Já si myslím, že se za tímto výzkumem
skrývá spousta dalších závěrů.
Žijeme v kultuře, ve které se lidé cítí stále náchylnější
ke všem druhům závislostí, ať už na svých smartphonech,
nakupování nebo jídle.
Jak víte, tak než začal tento TED talk,
řekli vám, že u sebe nesmíte mít mobilní telefony,
a spousta z vás, to musím říct, vypadala velmi podobně
jako feťák, který se dozví, že jeho dealer nebude dalších
pár hodin dostupný. (Smích)
Ten pocit sdílí spousta z nás a vzhledem k tomu, že jsem
mluvil o odcizení jako o hlavní příčině závislosti, to může znít divně,
stejně jako to, že roste.
A to proto, že naše společnost vypadá jako ta nejpropojenější v historii.
Ale postupně jsem začal nabývat dojmu, že naše spojení,
nebo to, co za ně považujeme, je jen parodií lidského spojení.
Pokud zažijete krizi, tak si něčeho všimnete.
Lidé, kteří váš sledují na Twitteru u vás nebudou sedět.
Facebookoví přátelé vám nepomůžou něco změnit.
Budou to vaši přátele z masa a kostí, se kterými máte hluboké,
odlišné, strukturované a osobní vztahy.
Environmentální aktivista a spisovatel Bill McKibben mi doporučil studii,
která nám o tom, dle mého, může hodně říct.
Sledoval, kolik si průměrný Američan myslí, že má blízkých přátel,
kterým by mohl zavolat, kdyby měl krizi.
Toto číslo se od padesátých let stabilně snižovalo.
Velikost podlahových ploch v našich domovech
se však stabilně zvyšuje,
což vnímám jako metaforu pro volbu,
kterou jsme jako kultura udělali.
Máme víc místa namísto přátel, máme věci namísto kontaktů
a výsledkem je jedna z nejosamělejších společností v historii.
Jak říká Bruce Alexander, ten chlápek, který vytvořil Krysí park,
v diskuzi o závislosti stále mluvíme o uzdravení jednotlivce,
o čemž rozhodně máme mluvit,
také ale musíme zdůraznit uzdravení společnosti.
Je s námi něco špatně, nejen s jednotlivci, ale s celou skupinou,
ve které jsme si jako společnost vytvořili život,
který na spoustu z nás působí jako ta izolovaná klec
spíš než jako Krysí park.
Upřímně, měl jsem pro tento výzkum jinou motivaci.
Původně jsem se nechtěl plést do politických či společenských otázek.
Chtěl jsem jen zjistit, jak pomoci svým milovaným.
Když jsem se vrátil z této dlouhé cesty, na které jsem se
tolik naučil, podíval jsem se na závislé lidi v mém životě
a se vší upřímností musím říct, že milovat závislého člověka je těžké,
což jistě spousta lidí tady v sále ví.
Často jste naštvaní,
dle mého je jedním z důvodů, proč je tato debata tak napjatá to,
že se dotýká srdcí nás všech.
Část každého z nás nám při pohledu na závislého říká:
„Přál bych si jen, aby tě někdo zastavil.“
Scénáře, které jsou nám doporučovány pro jednání se závislými v našich životech,
jsou dle mého ztělesňovány
v realitní show "Intervence", jestli jste to někdy viděli.
Myslím, že vše v našich životech je definováno televizí,
ale to je na jiný TED Talk.
Pokud jste někdy viděli „Intervenci“, pak víte,
že má celkem prostou premisu.
Narkoman a všichni jeho blízcí jsou v jedné místnosti
a konfrontují ho s tím, jak se chová, a říkají mu, že pokud se nezmění,
tak ho odstřihnou.
To co tedy dělají je, že vezmou vztah k narkomanovi,
a vyhrožují jeho zničením, podmíní jej tím,
aby se choval tak, jak chtějí.
Začal jsem si uvědomovat, proč takový přístup nefunguje.
Začal jsem mít dojem, jako bychom importovali logiku války proti drogám
do našich soukromých životů.
Tak jsem si říkal, jak bych se jen mohl stát Portugalcem?
Co jsem teď začal zkoušet dělat, a nemůžu říct, že konzistentně,
není to totiž snadné,
je to, že závislým ve svém životě říkám,
že chci prohloubit náš vztah,
říkat, že je miluji, ať už jsou na drogách nebo ne.
Miluji vás, ať už jste v jakémkoli stavu
a pokud mě potřebujete, tak přijdu a budu s vámi,
protože vás miluji a nechci, abyste byli sami
nebo abyste se cítili sami.
Myslím si, že jádro celého poslání,
„nejste sami, milujeme vás“,
musí být ve všech našich reakcích na závislé,
sociálních, politických a na úrovni jednotlivce.
Už 100 let o narkomanech mluvíme bojovným tónem.
Já si ale myslím, že jsme k nim celou dobu měli mluvit milujícím tónem,
protože opakem závislosti není střízlivost.
Opakem závislosti je spojení.
Děkuji.
(Potlesk)