În anul 1796, cercetătorul Edward Jenner
a injectat unui copil de 8 ani, substanţă din virusul variolei bovine,
bănuind că asta-i va furniza protecţia necesară oamenilor
faţă de infecţia cu virusul înrudit, mortal, al variolei umane.
A fost un succes.
Copilul de 8 ani a fost inoculat împotriva bolii
și substanţa inoculată a devenit primul vaccin inventat vreodată.
Dar de ce a funcționat?
Ca să înţelegem cum funcționează vaccinurile,
trebuie mai întâi să înţelegem
cum ne apără sistemul imunitar de bolile contagioase.
Când microbi străini ne invadează,
sistemul imunitar declanșează mai multe răspunsuri
în încercarea de a-i identifica și elimina din organism.
Semnele că sistemul imunitar funcționează
sunt: tusea, strănutul, inflamaţia și febra,
care au rolul de sechestrare, înlăturare şi evacuare din organism
a celulelor periculoase, cum sunt bacteriile.
Aceste mecanisme înnăscute activează și a doua cale de apărare,
denumită imunitate dobândită.
Celule speciale, limfocitele B și T, sunt recrutate ca să distrugă microbii
şi ca să reţină informații despre ei,
memorând caracterele invadatorilor
şi cea mai eficientă apărare împotriva fiecăruia.
Aceste informaţii sunt folositoare
dacă același patogen invadează din nou organismul.
În ciuda acestui răspuns inteligent, mai există un risc.
Organismul are nevoie de timp să învețe cum să răspundă la patogeni
și să-și construiască apărarea.
Chiar și așa, dacă organismul e prea slăbit
sau prea tânăr ca să reacționeze când e invadat,
riscul poate fi foarte mare dacă atacul patogen e masiv.
Ce ar fi dacă am pregăti imunitatea organismului
dinainte ca cineva să se îmbolnăvească?
Aici intervin vaccinurile.
Utilizând aceleași metode prin care organismul se apără,
cercetătorii folosesc vaccinuri pentru declanşarea răspunsului imunologic,
fără să expună oamenii la întreaga forță a bolii.
Așa au apărut multe vaccinuri, fiecare cu mecanisme unice
și separate pe tipuri.
În primul rând, avem vaccinuri cu virus viu atenuat.
Acestea conţin chiar agentul patogen, dar cu virulenţă mult atenuată.
Apoi avem vaccinuri inactive, cu agenţii patogeni distruşi.
Atenuarea şi inactivarea microorganismelor în cele două tipuri de vaccin
împiedică agenţii patogeni să declanşeze boala.
Dar, la fel ca şi în boală, vor declanșa răspunsul imunologic,
instruind organismul să recunoască un atac prin pregătirea anticorpilor specifici.
Dezavantajul e că vaccinurile cu virus atenuat pot fi greu de fabricat
și, cum virusul e viu și destul de puternic,
cei cu imunitatea slăbită nu pot fi vaccinaţi,
iar vaccinurile cu virus inactiv nu conferă imunitate de durată.
Un alt tip, vaccinul purificat, e realizat doar din o parte a patogenului,
denumită antigen, care declanşază răspunsul imunologic.
Izolând şi alte elemente din antigen, cum ar fi proteine sau polizaharide,
vaccinurile pot declanşa răspunsuri specifice.
În prezent, cercetătorii crează o nouă gamă de vaccinuri pe bază de ADN.
Pentru acest tip, ei izolează chiar genele
care produc antigenii specifici, declanşatori ai răspunsul imunologic.
Injectate în organismul uman,
acele gene instruiesc celule ale organismului să producă antigenele.
Se declanșează un răspuns imunologic mai puternic
și organismul e pregătit pentru o potențială agresiune.
Deoarece vaccinul conţine doar material genetic,
fără alte componente ale agentului patogen,
acesta nu se poate înmulţi, ca să îmbolnăvească pacientul.
Dacă aceste vaccinuri vor avea succes, am putea dezvolta în următorii ani,
tratamente mult mai eficiente împotriva agenţilor patogeni.
La fel ca descoperirea uimitoare a lui Edward Jenner,
stimulativă pentru medicină de zeci de ani,
continuând dezvoltarea vaccinurilor
ne-ar permite ca într-o zi să tratăm boli ca HIV, malarie sau Ebola.