1796-ban Edward Jenner tudós
tehénhimlővírusból származó anyaggal oltott be egy nyolcéves fiút
abban a reményben, hogy az megadja a szükséges védettséget,
így megmentve az embereket a halálos feketehimlő-vírustól.
Sikeres volt.
A nyolcévest beoltották a betegség ellen,
és ez volt a legelső védőoltás.
De miért is működött?
Hogy megértsük az oltóanyagok működését,
meg kell ismernünk az immunrendszer fertőző betegségekkel szembeni
védekező mechanizmusát.
Amikor idegen mikrobák támadnak szervezetünkre,
az immunrendszer egy sor választ indít el,
hogy azonosítsa és eltávolítsa azokat a testünkből.
Az immunválasz működésének jelei
az általunk tapasztalt köhögés, tüsszögés, gyulladás és láz,
feladata elkapni, pusztítani és kiirtani testünkből a fenyegető baktériumokat.
Ezek a velünk született immunválaszok indítják be a második védvonalunkat is,
amit adaptív immunitásnak nevezünk.
Speciális B és T sejtek kapcsolódnak be a mikrobák elleni küzdelembe,
továbbá információkat is raktároznak el azokról,
megőrzik a betolakodóval történt találkozás emlékét,
és a leghatásosabb ellenválaszt.
Ez a tudás igen hasznos,
mikor ugyanaz a kórokozó ismét megtámadja a szervezetet.
De a tudatos válasz ellenére továbbra is van némi rizikó,
mivel szervezetünknek idő kell, hogy megtanulja,
miként reagáljon a kórokozókra, és hogyan építse fel a védelmeit.
És még ezek után is,
ha egy szervezet túl gyenge vagy fiatal, hogy védekezzen a fertőződés ellen,
komoly veszéllyel nézhet szembe, ha a kórokozó különösen erős.
De mi lenne, ha fel tudnánk készíteni szervezetünk immunválaszát,
még mielőtt megbetegszünk?
Itt jön a képbe az oltás.
Ugyanazon elvek alapján, amelyet a test használ védelmének kialakításában,
tudósok a test adaptív immunrendszerének beindítására használják az oltást,
anélkül, hogy kitennék az embereket a teljes erejű betegségnek.
Ennek eredménye a számos különböző típusú
egyedileg működő oltás.
Először is, vannak az élő, legyengített oltóanyagok.
Ezek tartalmazzák magukat a patogéneket de sokkal gyengébb, szelídebb formájukban.
Következő csoport: inaktivált vakcinák; ezek elölt patogéneket tartalmaznak.
Az oltóanyag legyengítése és inaktiválása biztosítja,
hogy a kórokozók nem idéznek elő súlyos betegséget.
De a betegséghez hasonlóan, előidézik az immunválaszt,
megtanítják a szervezetet, hogy felismerje a fertőzést
az előzőleg megismert patogének profilja alapján.
Az élő legyengített vakcinák hátránya, hogy gyártásuk nehézkes lehet;
mivelhogy élők és elég fertőzőképesek,
gyengébb immunrendszerű emberek, nem olthatóak be velük,
míg az inaktivált oltóanyagok nem biztosítanak hosszan tartó immunitást.
Az ellenanyagot tartalmazó oltások csoportja
csupán a patogén egyetlen részét,
az immunválaszt előidéző anyagot, az antigént tartalmazzák.
Az antigének alkotóik szerinti tovább csoportosíthatóak
fehérjékre vagy a poliszacharidokra,
ezen oltóanyagok speciális immunválasz előidézésére képesek.
Kutatók már teljesen új vakcinatípuson dolgoznak,
a DNS vakcinán.
Ezen típushoz, azon antigének kódolásáért felelős géneket izolálnak,
melyek előidézik a szükséges patogének elleni immunválaszt.
Amikor ezt emberi szervezetbe oltjuk be,
a gének a sejteket arra kényszerítik, hogy antigéneket állítsanak elő.
Ez erősebb immunválaszt vált ki,
ezáltal felkészíti a szervezetet a jövőbeli fertőzésre,
és mivel az oltóanyag csupán gé-nalkotóelemeket tartalmaz,
így nincs abban semmilyen más alkotója a kórokozónak,
mely betegséghez vezetne és árthat a beoltottaknak.
Ha ezek az oltóanyagok beválnak,
akkor hatékonyabb kezeléseket fejleszthetünk ki
az ínvazív patogének ellen az elkövetkezendő években.
Ahogy Edward Jenner elképesztő felfedezése
több évtizeden át ösztönözte a modern orvostudományt,
az oltóanyagok további fejlesztése
talán, egy napon olyan betegségek, mint a HIV,
a malária,
vagy az Ebola kezelését is lehetővé teszik.