ב- 1,796, המדען אדוארד ג'נר,
הזריק חומר מוירוס אבעבועות בקר לילד בן שמונה
עם תחושה שזה יספק את ההגנה הדרושה
כדי להציל אנשים מההתפרצות הקטלנית של וירוס האבעבועות השחורות הדומה.
זו היתה הצלחה.
בן השמונה היה מחוסן למחלה
וזה הפך לחיסון הראשון אי פעם.
אבל למה זה עבד?
כדי להבין איך חיסונים עובדים,
ראשית אנחנו צריכים לדעת איך מערכת החיסון מגינה עלינו
נגד מחלות מדבקות.
כשחיידקים זרים פולשים לגופנו,
מערכת החיסון מפעילה מספר תגובות
בנסיון לזהות ולהסיר אותם מהגוף שלנו.
הסימנים שתגובת החיסון עובדת
הם שיעול, עיטוש, דלקות וחום שאנחנו חווים,
שעובדים כדי ללכוד, להרתיע ולפתור את הגוף מדברים מאיימים, כמו חיידקים.
תגובות החיסוניות המולדות גם מפעילות את קו ההגנה השני שלנו,
שנקרא חיסון מותאם.
תאים מיוחדים שנקראים תאי B ותאי T מגויסים להילחם בחיידקים,
וגם להקליט מידע בנוגע להם,
ליצור זיכרון של איך הפולשים נראים,
ואיך הכי טוב להלחם בהם.
הידע הזה נהייה מועיל
אם אותו מזהם (פתוגן) פולש לגוף שוב.
אבל למרות התגובה החכמה הזו, יש עדיין סיכון.
הגוף צריך זמן כדי ללמוד איך להגיב לפתוגנים
ולבנות את ההגנות האלו.
ואפילו אז,
אם הגוף חלש מדי או צעיר מדי להלחם כשהוא נפלש,
הוא אולי יעמוד בפני סיכון רציני אם הפתוגן חזק במיוחד.
אבל מה אם נוכל להכין את מערכת החיסון של הגוף,
להכין אותה לפני שמישהו אפילו יחלה?
שם החיסון נכנס לפעולה.
השימוש בעקרונות בהם הגוף משתמש כדי להגן על עצמו
מדענים משתמשים בחיסונים כדי להפעיל את מערכת החיסון המותאמת של הגוף,
בלי לחשוף את האנשים לכוח המלא של המחלה.
זה גרם ליצירת הרבה חיסונים, שכל אחד עובד יחודית,
מופרדים להרבה סוגים שונים.
ראשית, יש לנו חיסונים חיים מוחלשים.
אלה עשויים מהפתוגן עצמו אבל בגרסה חלשה ורגועה בהרבה.
שנית, יש לנו חיסונים מומתים, בהם הפתוגנים נהרגו.
ההחלשה וההריגה בשני סוגי החיסונים
מבטיחה שהפתוגנים לא יתפתחו למחלה מלאה.
אבל ממש כמו המחלה, הם מפעילים את תגובת מערכת החיסון,
ומלמדים את הגוף לזהות את המתקפה
על ידי יצירת פרופיל של פתוגנים מראש.
החיסרון הוא שיצור חיסונים חיים מוחלשים הוא קשה,
ובגלל שהם חיים ודי חזקים,
אנשים עם מערכות חיסון חלשות לא יכולים לקבל אותם,
בעוד חיסונים לא פעילים לא יוצרים חיסון לטווח ארוך.
סוג נוסף, חיסון התת יחידה,
מיוצר רק מחלק מהפתוגן, שנקרא אנטיגן,
המרכיב שלמעשה מעורר את תגובת החיסון.
על ידי בידוד נוסף של חלקים ספציפיים של האנטיגן,
כמו חלבונים או פוליסכרידים,
החיסונים האלה יכולים לגרום לתגובות ספציפיות.
מדענים בונים עכשיו מגוון חדש שלם של חיסונים
שנקראים חיסוני DNA.
למגוון הזה, הם מבודדים את הגנים עצמם שיוצרים אנטיגנים ספציפיים
שהגוף צריך כדי לעורר את תגובת החיסון שלו לפתוגנים ספציפיים.
כשהם מוזרקים לגוף האנושי,
הגנים האלה מורים לתאים בגוף ליצור את האנטיגנים האלה.
זה גורם לתגובת חיסון חזקה יותר,
ומכין את הגוף לכל סיכון עתידי,
ובגלל שהחיסון כולל רק חומר גנטי ספציפי,
הוא לא מכין שום מרכיב אחר משאר הפתוגן
שיכול להתפתח למחלה ולפגוע במטופל.
אם החיסונים האלה יהפכו להצלחה,
אולי נהייה מסוגלים לבנות טיפולים יותר אפקטיביים
לפתוגנים פולשניים בשנים הבאות.
ממש כמו שהגילוי המדהים של אדוארד ג'נר
עורר את הרפואה המודרנית לפני כל אותן עשורים,
המשך פיתוח החיסונים
אולי אפילו יאפשר לנו לטפל במחלות כמו HIV,
מלריה,
או אבולה, יום אחד.