Această poză cu mine atât de fericit a fost făcută în 1999.
Eram în ultimul an de colegiu,
imediat după un antrenament la dans.
Eram foarte, foarte fericit.
Și îmi amintesc exact unde eram cu o săptămână și jumătate mai târziu.
Stăteam în spatele mașinii mele uzate,
în parcarea unui campus,
când am decis
că aveam să mă sinucid.
Am trecut foarte rapid de la a decide la a planifica.
Și am ajuns foarte aproape de marginea prăpastiei.
N-am ajuns niciodată mai aproape.
Și singurul motiv pentru care am luat degetul de pe trăgaci
a fost o serie de coincidențe norocoase.
Iar după aceea,
asta m-a speriat cel mai tare: elementul de hazard.
Așa că am început să testez foarte metodic diferite moduri
de a-mi gestiona momentele bune și cele rele;
o investiție bună, până la urmă. (Râsete)
Mulți oameni normali pot avea, să zicem, 6-10 episoade depresive majore
în viață.
Eu sufăr de depresie bipolară. E o boală de familie.
Am avut peste 50 de episoade până acum
și am învățat multe.
Am avut multe momente grele,
multe runde de luptă cu întunericul
și mi-am luat notițe.
Așa că, în loc să vin aici și să vă dau vreo rețetă de succes
sau să-mi laud realizările,
m-am gândit să vă împărtășesc rețeta mea de a evita auto-distrugerea
și, cu siguranță, paralizia emoțională.
Iar instrumentul care s-a dovedit a fi cea mai sigură plasă de siguranță
pentru căderile emoționale
este același instrument
care m-a ajutat să iau cele mai bune decizii în afaceri.
Dar asta e pe plan secund.
E vorba de...stoicism.
Sună plictisitor.
(Râsete)
Poate că vă gândiți la Spock
sau la o imagine de genul acesta:
(Râsete)
o vacă stând în ploaie.
Nu e trist. Nu e nici prea vesel.
E doar o creatură impasibilă care primește orice-i aduce viața.
Poate că nu vă gândiți la cel mai mare competitor, cum ar fi Bill Belichick,
antrenorul principal de la New England Patriots,
care deține recordul NFL suprem pentru titluri Super Bowl.
Iar stoicismul s-a răspândit ca focul printre oficialii din NFL,
ca metodă de antrenament mintal folosită în ultimii ani.
Poate că nu vă gândiți la părinții fondatori ai Statelor Unite,
Thomas Jefferson, John Adams sau George Washington,
ca să numesc doar trei adepți ai stoicismului.
George Washington chiar a cerut ca o piesă despre un stoic,
intitulată „Cato, Tragedie”
să fie jucată pentru trupele sale de la Valley Forge, să-i țină motivați.
De ce s-ar concentra atât de mult oamenii de acțiune pe o filosofie antică?
Pare un lucru foarte academic.
Vă încurajez să vă gândiți puțin altfel la stoicism,
ca la un sistem de operare pentru a prospera în medii stresante
sau pentru a lua decizii mai bune.
Și totul a început de aici,
aproape
de pe o verandă.
În apropiere de anul 300 d.Hr., în Atena,
un bărbat pe nume Zenon din Kition a ținut multe discursuri
de pe o verandă pictată numită „stoa”.
Termenul s-a transformat ulterior în „stoicism”.
Iar în lumea greco-romană,
oamenii au folosit stoicismul ca sistem comprehensiv
pentru a face multe, multe lucruri.
Dar pentru subiectul nostru, principalul era să înveți
să separi ceea ce poți controla de ceea ce nu poți controla
și să exersezi concentrarea exclusivă
pe prima categorie.
Acest lucru scade reactivitatea emoțională,
care poate fi o superputere.
Pe de altă parte, să zicem că ești fundaș.
Ratezi o pasă și te înfurii pe tine însuți.
Asta te poate costa un meci.
Dacă ești director și îți ieși din fire în fața unui angajat foarte valoros
din cauza unei greșeli minore,
acest lucru te poate costa angajatul.
Dacă ești un student care este pe o pantă descendentă,
și te simți neajutorat și disperat,
acest lucru te poate costa viața.
Deci mizele sunt foarte, foarte mari.
Sunt multe instrumente care vă pot ajuta.
Mă voi concentra acum pe unul care mi-a schimbat complet viața în 2004.
L-am descoperit din două motive:
un prieten foarte bun, tânăr, de vârsta mea, a murit brusc de cancer pancreatic,
după care prietena mea, cu care credeam că aveam să mă căsătoresc, m-a părăsit.
Se săturase și nu mi-a lăsat o scrisoare de despărțire,
dar mi-a lăsat asta:
o placă de despărțire.
(Râsete)
Vorbesc serios. Am păstrat-o.
„Programul de lucru se încheie la ora cinci.”
Mi-a dat-o ca s-o țin pe birou, pentru sănătatea mea,
deoarece la momentul acela lucram la prima mea afacere adevărată.
Habar n-aveam ce făceam. Lucram peste 14 ore pe zi,
șapte zile pe săptămână.
Foloseam stimulente ca să rezist.
Apoi luam calmante ca să mă relaxez și să dorm.
Era un dezastru.
Mă simțeam prins în capcană.
Am cumpărat o carte despre simplitate pentru a căuta niște răspunsuri
și am găsit un citat care a făcut diferența în viața mea:
„Suferim adeseori mai mult în imaginația noastră decât în realitate”,
de Seneca cel Tânăr,
un celebru scriitor stoic.
Asta m-a dus la scrisorile sale,
care m-au adus la exercițiu,
„premeditatio malorum”,
care înseamnă premeditarea relelor.
Pe scurt,
înseamnă să vizualizați în detaliu cele mai negre scenarii de care vă temeți
și care vă împiedică să acționați,
pentru a putea face ceva spre a depăși această paralizie.
Problema mea era mintea de maimuță - super gălăgioasă și de neoprit.
Gânditul la probleme nu mă ajută.
Trebuie să le notez pe hârtie.
Așadar, am creat un exercițiu scris
numit „stabilirea temerilor”, la fel ca stabilirea obiectivelor,
pentru mine însumi.
Ocupă trei pagini
și e foarte simplu.
Prima pagină e chiar aici.
„Ce se întâmplă dacă...?”
Acesta e lucrul de care vă temeți,
cel care vă produce anxietate,
pe care îl amânați.
Ar putea fi să invitați pe cineva în oraș,
să puneți capăt unei relații,
să cereți o promovare, să vă dați demisia, să fondați o companie.
Poate fi orice.
Pentru mine, a fost să-mi iau primul concediu după patru ani,
să-mi părăsesc firma timp de o lună și să plec la Londra,
unde am stat acasă la un prieten pe gratis
ca să nu mai fiu o piedică pentru succesul companiei
sau s-o închid pur și simplu.
În prima coloană, „Definire”,
scrieți cele mai rele lucruri care s-ar putea întâmpla
dacă ați face acest pas.
Căutați între 10 și 20.
N-am să le enumăr pe toate, dar vă dau două exemple.
Primul era că am să merg la Londra, o să plouă, am să fiu deprimat
și toată povestea va fi o mare pierdere de timp.
Al doilea era că am să ratez o scrisoare de la Fisc,
am să fiu auditat
și firma mea va fi percheziționată, închisă sau așa ceva.
Apoi mergeți la coloana „Prevenire”.
Acolo scrieți răspunsul la întrebarea:
Ce aș putea face ca să împiedic aceste lucruri să se întâmple
sau măcar să le scad probabilitatea de a apărea?
Așadar, pentru problema cu depresia din Londra,
aș putea lua cu mine o lumină albastră portabilă
și s-o folosesc 15 minute dimineața.
Știam că acest lucru previne episoadele depresive.
Cât despre Fisc, puteam schimba adresa din dosarul autorităților
pentru ca documentele să ajungă la contabil,
nu la adresa mea UPS.
Simplu ca bună ziua.
Apoi mergem la „Reparare”.
Dacă aceste scenarii negative se întâmplă,
ce puteți face pentru a repara daunele măcar puțin?
De la cine puteți cere ajutor?
În primul caz, Londra,
aș putea să sparg niște bani, să plec în Spania, la soare
și să repar daunele dacă devin deprimat.
În cazul în care aș rata o scrisoare de la Fisc,
aș putea să sun un prieten care e avocat
sau să întreb un profesor de drept
ce mi-ar recomanda,
cu cine să vorbesc sau cum s-au descurcat alți oameni în trecut.
Așadar, o întrebare de reținut când completați această pagină este:
S-a întâmplat vreodată ca o persoană
mai puțin inteligentă sau mai puțin hotărâtă
să treacă prin asta?
Răspunsul probabil va fi „da”.
(Râsete)
A doua pagină e simplă:
Care ar fi beneficiile unei încercări sau ale unui succes parțial?
Vedeți că punem accentul pe temeri
și privim într-un mod mai conservator avantajele.
Deci dacă ați încerca lucrul pe care-l doriți,
poate ați fi mai încrezători, v-ați dezvolta abilitățile,
fie ele emoționale, financiare sau de alt tip?
Care ar putea fi beneficiile unei reușite?
Petreceți 10-15 minute la această parte.
Pagina a treia.
Posibil cea mai importantă, așa că n-o omiteți:
„Costul inacțiunii”.
Oamenii se pricep foarte bine la ce ar putea merge prost
dacă încearcă ceva nou, de exemplu, dacă cer o mărire de salariu.
Lucrul la care nu ne gândim prea des este costul imens al situației curente,
al refuzului de a schimba ceva.
Întrebați-vă:
dacă evit această acțiune sau decizie
și pe altele ca ea
cum va arăta viața mea peste șase luni, 12 luni sau trei ani?
Mai departe de atât pare intangibil.
Intrați mult în detalii: emoționale, financiare,
fizice, de orice fel.
Făcând acest lucru, am ajuns la o imagine îngrozitoare.
Luam o mulțime de medicamente,
firma mea putea să explodeze oricând
dacă nu luam o pauză,
iar relațiile mele se deteriorau sau se distrugeau.
Și mi-am dat seama că inacțiunea nu mai era o opțiune pentru mine.
Astea sunt cele trei pagini. Asta e tot. Asta e stabilirea temerilor.
Mi-am dat seama apoi că, pe o scală de la 1 la 10,
unde 1 era impactul minim și 10 era cel maxim,
dacă făceam călătoria, riscam
o durere temporară și reversibilă între 1 și 3
pentru un impact pozitiv imens între 8 și 10,
care putea fi semipermanent.
Așa că am plecat.
Niciunul din dezastre nu s-a adeverit.
Au fost niște probleme, sigur.
Am reușit să mă îndepărtez de firmă.
În final, mi-am extins călătoria pentru un an și jumătate în jurul lumii,
iar acest lucru a stat la baza primei mele cărți,
care mă aduce astăzi aici.
Toate cele mai mari succese ale mele
și cele mai importante dezastre evitate
pornesc de la stabilirea temerilor
cel puțin o dată pe trimestru.
Nu e un panaceu.
Veți vedea că unele temeri sunt foarte bine fondate.
(Râsete)
Dar nu trebuie să trageți concluzia asta
fără a le pune întâi la microscop.
Desigur, nu toate momentele și alegerile dificile vor deveni ușoare,
dar multe dintre ele se vor simplifica.
Aș vrea să închei cu portretul unuia din stoicii mei preferați din ziua de azi.
E vorba de Jerzy Gregorek.
De patru ori campion mondial la haltere,
refugiat politic,
poet publicat,
în vârstă de 62 de ani.
Poate oricând să mă bată măr, și, probabil, pe majoritatea dintre voi.
E un tip impresionant.
Mi-am petrecut mult timp pe „stoa” lui, pe verandă,
cerându-i sfaturi despre viață și antrenamente.
A făcut parte din Solidaritate în Polonia,
o mișcare nonviolentă pentru schimbare socială,
care a fost oprimată în mod violent de guvern.
Și-a pierdut cariera de pompier.
Apoi mentorul său, un preot, a fost răpit, torturat, ucis
și aruncat într-un râu.
A fost amenințat.
Împreună cu soția sa, a fost nevoit să fugă dintr-o țară în alta
până când a ajuns în Statele Unite cu aproape nimic,
dormind pe podele.
Acum locuiește în Woodside, California, într-un loc foarte drăguț
și dintre cei peste 10.000 de oameni pe care i-am cunoscut vreodată,
l-aș pune în Top 10
în ce privește succesul și fericirea.
Și mai e ceva, așa că fiți atenți.
I-am trimis un SMS acum câteva săptămâni,
și l-am întrebat dacă a citit vreodată filosofie stoică.
Mi-a răspuns cu două pagini de text.
E foarte neobișnuit, deoarece e un tip tare concis.
(Râsete)
Nu doar că era familiarizat cu stoicismul,
dar mi-a spus că, pentru toate cele mai importante decizii,
pentru punctele cheie,
când și-a susținut principiile și etica,
a folosit stoicismul și ceva similar cu stabilirea temerilor.
Am fost uimit.
A încheiat cu două lucruri.
Primul, că nu-și poate imagina o viață mai frumoasă
decât cea a unui stoic.
Iar al doilea, mantra sa, pe care o aplică la orice
și pe care și voi o puteți folosi la fel:
„Alegeri ușoare, viață grea.
Alegeri grele, viață ușoară.”
Alegerile grele,
lucrurile pe care ne temem să le facem, să le cerem, să le spunem,
sunt adeseori cele pe care trebuie să le facem.
Iar cele mai mari provocări și probleme cu care ne confruntăm
nu se vor rezolva niciodată cu conversații comode,
fie ele în mintea noastră sau cu alți oameni.
Vă încurajez să vă întrebați:
În ce punct din viețile voastre de acum
ar putea fi definirea temerilor mai importantă decât cea a obiectivelor?
Toate acestea, fără a uita spusele lui Seneca:
„Suferim adeseori mai mult în imaginația noastră decât în realitate.”
Vă mulțumesc mult.
(Aplauze)