התחלתי לאלתר בכל מקום בערך לפני עשר שנים
כאשר עברתי לעיר ניו יורק עם ענין במשחק ובקומדיה.
בגלל שהייתי חדש בעיר לא היתה לי גישה לבמה,
לכן החלטתי ליצור במות משלי במקומות ציבוריים.
הפרוייקט הראשון, בו אנחנו עומדים לצפות כעת
הוא הראשון מסדרת "נסיעה בלי מכנסיים ברכבת התחתית".
זה התרחש בינואר של שנת 2002.
האישה הזו היא הכוכבת של הוידאו.
היא לא יודעת שהיא מצולמת.
היא מצולמת במצלמה נסתרת.
זה מתרחש על רכבת מס' 6 בעיר ניו יורק.
וזו התחנה הראשונה לאורך הקו.
אלו שני בחורים דנים,
שבאו והתיישבו ליד המצלמה הנסתרת.
וזה אני, ממש שם עם המעיל החום.
בחוץ הטמפרטורה מעלה אחת מתחת לאפס.
אני חובש כובע. אני לובש צעיף.
והבחורה תיכף תשים לב אלי.
(צחוק)
וכפי שתראו מיד, אני לא לובש מכנסיים.
(צחוק)
ברגע זה...
ברגע זה הבחורה מבחינה בי,
אבל בניו יורק יש הרבה מוזרים כמעט בכל קרון רכבת נתון.
איש אחד מוזר... זה לא כל כך חריג.
היא חוזרת לקרוא את הספר שלה, שהכותרת שלו לרוע המזל: "אונס".
(צחוק)
אז היא מבחינה בדבר החריג,
אבל חזרה לשגרת חייה.
בנתיים, יש לי שישה חברים
שמחכים בשש התחנות העוקבות הבאות
גם הם בתחתונים.
הם יכנסו לקרון הזה אחד אחרי השני.
אנו ננהג כאילו אנו לא מכירים אחד את השני.
נתנהג כאילו זו היתה בעצם רק טעות מצערת שעשינו,
ששכחנו את המכנסיים ביום הקר הזה של חודש ינואר.
(צחוק)
אז בנקודה זו,
היא מחליטה להניח את ספר האונס בצד.
(צחוק)
ומחליטה להיות מעט יותר מודעת למה שמתרחש מסביבה.
בנתיים, שני הבחורים הדניים משמאל למצלמה, נקרעים מצחוק.
הם חושבים שזה הדבר המצחיק ביותר שראו אי פעם,
ותראו איך היא יוצרת קשר עין איתם, ממש ברגע זה.
(צחוק)
ואני אוהב את החלק הזה בוידאו,
משום שלפני שזה הפך לחוויה משותפת,
זה היה משהו שהיה טיפה מפחיד,
או משהו שהיה לפחות, מבלבל בעבורה.
ואז, ברגע שזה הפך לחוויה משותפת,
זה נהיה משהו משעשע שהיא יכולה צחוק ממנו.
אז הרכבת כרע מאטה כדי לעצור
בתחנה השלישית בקו 6.
(צחוק)
הוידאו לא יראה את הכל.
זה ממשיך לאורך עוד 4 תחנות.
סה"כ 7 בחורים נכנסו באופן אנונימי בתחתונים.
בתחנה השמינית, בחורה נכנסה לקרון עם תיק צד ענק
והכריזה שיש לה מכנסיים למכירה כל זוג בדולר.
כאילו שתמכור סוללות או ממתקים בקרון הרכבת.
כולנו רכשנו כאילו במקרה זוגות מכנסיים, לבשנו אותם
וכל אחד אמר לה: "תודה, זה בדיוק מה שהייתי זקוק לו היום",
אח"כ יצאנו, מבלי לחשוף כל מה שבאמת קרה
כשכל אחד פונה לדרכו.
(מחיאות כפיים)
תודה.
זו תמונה מהסרטון.
ואני ממש אוהב את התגובה של הבחורה.
לצפות בוידאו הזה בהמשך היום,
עורר בי השראה להמשיך לעשות את מה שאני עושה.
באמת, אחת הסיבות לעשות אימפרוביזציה בכל מקום
היא לגרום לסצינה במקומות ציבוריים
שיגרום לחוויה חיובית לאנשים אחרים.
זו מתיחה, אבל זו מתיחה המעניקה למישהו סיפור טוב לספר.
והתגובה שלה עוררה בי השראה
לחגוג יום שנה שני למסורת 'ללא מכנסיים ברכבת התחתית'.
והמשכנו לעשות זאת בכל שנה.
בינואר השנה, ציינו את השנה העשירית ל 'נסיעה ללא מכנסיים'
בה קבוצה מגוונת של 3,500 איש
שנסעו ברכבת התחתית של ניו יורק בתחתונים.
כמעט בכל קו רכבת בעיר.
וגם ב-50 ערים נוספות מסביב לעולם,
אנשים השתתפו.
(צחוק)
כשהתחלתי לקחת שיעורי אימפרוביזציה ב"תיאטרון חטיבת האזרחים ההגונים"
וכשפגשתי אנשים יצירתיים נוספים ואומנים וקומיקאים אחרים,
התחלתי לצבור רשימת מיילים
של אנשים שרצו לקחת חלק בסוג כזה של פרוייקטים.
כך שיכלתי לעשות פרויקטים בסדר גודל רחב יותר.
ובכן, יום אחד חלפתי בהליכה דרך יוניון סקוור
וראיתי את הבניין הזה,
שרק נבנה בשנת 2005.
והיתה שם בחורה באחד החלונות שרקדה.
וזה היה מאוד יוצא דופן,
כי היה חשוך בחוץ, אבל היא היתה מוארת מאחור באור של פלורסנט,
והיא היתה כמו על במה,
ולא יכלתי לנחש למה היא עושה את זה.
אחרי בערך 15 שניות, חברה שלה הופיעה-
היא התחבאה מאחורי התצוגה -
והן צחקו וחיבקו אחת את השניה וברחו מהמקום.
אז נראה כאילו מישהו איתגר אותה לעשות את זה.
אז קיבלתי השראה מזה.
כשמסתכלים על חזית הבניין- יש סה"כ 70 חלונות -
וידעתי מה אני חייב לעשות. (צחוק)
אז הפרוייקט הזה נקרא 'הביטו למעלה'. היו לנו 70 שחקנים לבושים שחור.
לא היה לנו כלל אישור לבצע את זה.
לא הודענו לחנויות שאנחנו מגיעים.
ואני עמדתי בפארק ונתתי סימנים.
הסימן הראשון היה לכולם להרים את אותיות הענק הללו
שאייתו את המילים: "הביטו למעלה יותר"
שם הפרוייקט.
הסימן השני היה מיועד לכולם לעשות קפיצות פיסוק בקצב אחיד.
תוכלו לראות שזה מתחיל כאן
(צחוק)
ואז היו ריקודים, דאגנו שכולם ירקדו.
ואז הגיע שלב ריקודי סולו כשרק אדם אחד רוקד
וכולם מצביעים עליו.
(צחוק)
אז נתתי עוד סימן ביד,
לרוקד הסולו הבא הוא למטה בחלון של forever 21
והוא רקד.
היו עוד מספר פעילויות.
ביקשנו מאנשים לקפוץ מעלה ומטה,
אנשים נפלו על הרצפה.
ואני עמדתי שם אנונימי בסווטשירט,
מרים ומוריד את היד מפח אשפה
כדי לסמן את ההתקדמות.
ובגלל שזה היה יוניון סקוור, ליד תחנת הרכבת התחתית,
היו שם מאות אנשים לקראת הסוף
שעצרו והסתכלו למעלה
וצפו במה שעשינו.
הנה תמונה טובה יותר של זה.
אז האירוע הספציפי הזה
התעורר מהשראה שקיבלתי מרגע אחד
שבמקרה נתקלתי בו.
הפרוייקט הבא שאני רוצה להראות
הועבר אליי באי-מייל מאדם זר.
תלמיד תיכון בטקסס כתב לי בשנת 2006
ואמר: "אתה חייב להשיג כמה שיותר אנשים
שילבשו חולצות פולו כחולות ומכנסי חאקי בהירים
ויכנסו לחנות בסט-ביי ויעמדו מסביב".
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אז כתבתי חזרה לתלמיד התיכון מיד
ואמרתי:" כן, אתה צודק.
אני חושב שאנסה זאת בסוף השבוע הקרוב. תודה".
אז הנה הוידאו.
שוב, זו שנת 2005.
זו חנות בסט-ביי בניו יורק.
היו לנו כמעט 80 אנשים שהגיעו כדי להשתתף,
נכנסים אחד-אחד.
היתה ילדה בת שמונה וילדה בת עשר.
היה גם גבר בן 65
שהשתתף.
כך שהיתה קבוצה מאוד מגוונת.
ואמרתי לאנשים: "לא לעבוד. אל תעבדו באמת.
אבל גם אל תקנו כלום.,
רק עמדו שם ואל תעמדו עם הפנים למוצרים."
תוכלו לראות את העובדים הרגילים
הם אלו שיש להם תג צהוב על החולצה שלהם.
כל האחרים אלו השחקנים שלנו.
(צחוק)
העובדים הפשוטים חשבו שזה מאוד מצחיק.
ולמעשה, חלק מהם לקחו את המצלמות שלהם מחדר המנוחה
וצילמו תמונות שלהם איתנו.
רבים מהם סיפרו בדיחות על זה שניסו לגרום לנו לגשת למחסנים
כדי שאנחנו נסחוב טלויזיות ענק ללקוחות שלהם.
המנהלים והמאבטחים, לעומתם,
לא מצאו את העניין מצחיק במיוחד.
אתם יכולים לראות אותם בצילום.
הם לבושים בחולצות צהובות או בחולצות שחורות.
ואנחנו היינו שם בערך עשר דקות
לפני שהמנהל החליט לחייג למשטרה.
(צחוק)
אז הם התחילו להתרוצץ מסביב
כשהם אומרים לכולם שהמשטרה בדרך, שיזהרו, השוטרים בדרך.
אתם יכולים לראות את השוטרים בצילום הזה כאן.
זה שוטר הלובש שחור שם בתמונה, מצולם במצלמה נסתרת.
לבסוף, השוטר הודיע להנהלת בסט-ביי
שזה לא באמת, לא חוקי
ללבוש חולצת פולו כחולה ומכנסי חאקי
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
אז היינו שם כעשרים דקות: שמחנו לצאת מהחנות.
דבר אחד שהמנהלים ניסו לעשות
היה לנסות לאתר את המצלמות שלנו.
והם תפסו כמה מהחבר'ה שלי שהסתירו מצלמות בתיקי צד.
אבל צלם אחד שהם לא תפסו
היה האחד שהלך עם קסטה ריקה
לכיוון מחלקת המצלמות של בסט-בי
והניח את הטייפ שלו באחת המצלמות שלהם
והעמיד פנים שהוא קונה.
אהבתי את הרעיון של שימוש בטכנולוגיה שלהם נגדם.
(צחוק)
אני חושב שהפרוייקטים הטובים שלנו אלו הקשורים לאתרים מסוימים
ומתקיימים במקום ייחודי מסיבה מסויימת.
ובוקר אחד כשנסעתי ברכבת התחתית,
הייתי צריך להחליף רכבות בתחנה של רחוב 53
שם יש שני מסועי מדרגות נעות ענקיים.
זה מקום ממש מאוד מדכא להיות בו בבוקר, הוא מאוד צפוף.
אז החלטתי לנסות לביים משהו
שיוכל להפוך את הבוקר הזה לבוקר שמח ככל שאפשר.
זה היה בחורף שנת 2009.
08:30 בבוקר.
זוהי שעת העומס.
בחוץ מאוד קר.
אנשים מגיעים מאיזור קווינס,
עוברים מרכבת E לרכבת מס.6
והם עולים במתקן המדרגות הנעות הענק הזה
בדרכם לעבודה.
(רוב רוצה)
(לתת לך)
(כיף)
(צחוק)
(להתכונן)
(צחוק)
(רוב)
(מחיאות כפיים)
תודה.
זוהי תמונה שמדגימה זאת טוב יותר.
הוא נתן 'כיף' ל 2,000 איש באותו היום,
והוא שטף ידיים לפני ואחרי
ולא חלה.
וגם זה נעשה ללא רשות,
למרות שלא נראה שלמישהו היה איכפת.
אז אני יכול לומר שלאורך השנים,
אחת הביקורות שאני יכל לראות על 'אימפרוביזציה בכל מקום'
שמשאירים אותה באנונימיות בתגובות ביוטיוב:
"יש לאנשים האלה יותר מדי זמן פנוי".
ואתם יודעים, לא כולם יאהבו את מה שתעשו,
ובוודאי פיתחתי עור עבה הודות לתגובות באינטרנט,
אבל זו תמיד הטרידה אותי,
משום שאין לנו באמת הרבה זמן פנוי.
למשתתפים באירועי אימפרוביזציה האלו
יש זמן פנוי בדיוק כמו לכל תושב ניו יורקי אחר,
רק שמדי פעם הם פשוט בוחרים
לבלות אותו בדרך בלתי רגילה.
אתם יודעים, כל שבת וראשון,
בכל סתיו, מאות ואלפי אנשים
מתאספים באצטדיוני כדורגל לצפות במשחקים.
ואף פעם לא ראיתי תגובה של מישהו, המסתכל על משחק כדורגל
שאומר:' כל האנשים האלה בקהל, יש להם יותר מדי זמן פנוי."
וברור שאין להם.
זוהי דרך מושלמת לבלות אחה"צ בסוף השבוע,
לצפות במשחק כדורגל באצטדיון.
אבל אני גם חושב שזוהי דרך ראויה בהחלט
לקפוא מקור אחה"צ במקום עם 200 איש
בטרמינל של התחנה המרכזית
או להתלבש כמכסחי השדים
ולרוץ לאורך ולרוחב הספריה הציבורית בניו יורק.
(צחוק)
או להקשיב לאותו MP3 כמו 3000 איש אחרים
ולרקוד בשקט בפארק,
או לפצוח בשיר בחנות מכולת
כחלק ממחזמר ספונטני,
או לקפוץ לאוקיאנוס, בקוני איילנד כשאתה לבוש בגדי שרד.
אתם יודעים, כילדים, מלמדים אותנו לשחק.
ואף פעם לא נותנים לנו סיבה למה כדאי שנשחק.
זה פשוט מקובל להאמין שמשחק הוא דבר טוב.
ואני מאמין שזה בעצם העניין באימפרוביזציה ציבורית.
אין סיבה ואין צורך שתהיה לכך סיבה.
אנחנו לא צריכים סיבה.
כל עוד זה מבדר
ונראה שזה הולך להיות רעיון משעשע
ונראה שהאנשים שיצפו בכך
יהנו בעצמם, וזה מספיק עבורנו.
ואני חושב שכמבוגרים, עלינו ללמוד
שאין דרך נכונה או שגויה לשחק.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)