Bună seara.
Călătoria mea spre scena asta
a început când am venit în America
la vârsta de 17 ani.
Sunt una din 84 milioane de americani
ce sunt imigranți
sau copii de imigrați.
Fiecare am avut un vis când am venit aici,
un vis ce deseori trebuie rescris
și mereu ajustat.
Am fost una din cei norocoși.
Visul meu ajustat m-a condus unde sunt azi:
să antrenez imigranți să candideze pentru funcții publice
și să conduc o mișcare pentru o democrație incluzivă.
Nu vreau să credeți că a fost ușor,
că America m-a primit cu brațele deschise.
Nici acum nu o face.
Am învățaț pe parcurs câteva lecții
pe care vreau să le împărtășesc cu voi
căci cred că împreună
putem face democrația americană
mai bună și mai puternică.
M-am născut în India,
cea mai mare democrație a lumii
și la 4 ani
familia mea s-a mutat în Belize,
poate cea mai mică democrație a lumii.
La 17 ani
m-am mutat în Statele Unite,
cea mai grozavă democrație a lumii.
Am venit pentru că vroiam să studiez literatura engleză.
De mică mi-am băgat nasul prin cărți
și am decis să trăiesc ca adult făcând asta.
După absolvirea facultății
și primirea diplomei,
m-am găsit zburând de la un job la altul, din ce în ce mai departe de ideal.
Poate optimismul pe care l-am avut pentru America
m-a făcut să-mi ia ceva timp până să înțeleg
că lucrurile nu se vor schimba.
Ușa pe care o credeam deschisă
era de fapt doar întredeschisă --
această ușă a Americii
care se va deschide larg dacă ai numele potrivit,
culoarea pielii potrivită
legăturile potrivite,
dar ți se poate trânti în față
dacă ești de religie greșită,
ai statutul de imigrant
sau culoarea pielii nepotrivită.
Nu puteam accepta asta.
Așa că am început o carieră ca antreprenor social,
inițiind o organizație pentru tinerii ca mine --
eram tânără atunci când am început --
să ne urmăm moștenirea indiană.
Lucrând, am pledat pentru sud-asiatici și alți imigranți.
Am făcut lobby membrilor Congresului pe probleme politice.
M-am oferit ca voluntar în exit polling în ziua alegerilor.
Dar nu am putut vota și nu am putut candida.
Așa că în 2000 când s-a anunțat
că taxa de aplicare pentru cetățenie se va dubla,
și mai mult, de la 95 la 225 de dolari,
am decis că era timpul să aplic înainte să nu îmi mai pot permite.
Am completat un formular lung,
am răspuns la întrebări privitoare la afilierile mele prezente și trecute.
Odată trimisă cererea,
urmau să mi se ia amprentele,
aveam de studiat pentru un test,
ore nesfârșite de stat la coadă.
A fost o examinare complexă.
În luna decembrie a lui 2000
m-am alăturat altor câteva sute de imigranți
într-o sală din Brooklin
unde am jurat loialitate
unei țări pe care de mult o consideram acasă.
Călătoria mea de la student internațional la cetățean american a durat 16 ani,
un timp scurt comparativ cu poveștile altor imigranți.
La puțin timp după pasul oficial
de a deveni cetățean american,
atacurile din 11 septembrie 2001
au schimbat imaginea imigranților pentru următoarele decenii.
Orașul meu, New York,
era instabil, dar în proces de vindecare
și în timpul acestor lucruri
ne aflam în perioada alegerilor.
S-au întâmplat două lucruri
în timp ce ne luptam cu pierderi și ne reveneam.
Votanții l-au ales pe Michael Bloomberg ca primar al New York-ului.
Am ales prin referendum
Biroul Imigranților din New York.
La cinci luni după alegeri,
noul primar
m-a desemnat reprezentant în problemele imigranților,
pentru acest nou-înființat birou.
Să mergem înapoi în acel timp.
Eram o tănără imigrantă din Belize.
Am avut diverse joburi în America
înainte să inițiez o organizație bazată pe comunitate
în subsolul unei biserici din Queens.
Atacurile din 11 septembrie au adus valuri de șoc în comunitatea mea.
Membrii familiei mele, tinerii cu care am lucrat,
cu toții au fost agresați
la școală, la locul de muncă sau în aeroport.
Și acum urma să-i reprezint
la nivel de guvern.
Niciun alt job nu mi se potrivea mai bine.
Și astfel am învățaț două lucruri.
În primul rând, oamenii de bine ai New York-ului
ce dețineau poziții în guvern
nu aveau idee cât de speriați sunt imigranții
de aplicarea legii.
Majoritatea nu prea putem deosebi
un șerif de un polițist local sau de un agent FBI.
Și majoritatea, când vedem pe cineva în uniformă
patrulând în cartierele noastre,
simțim curiozitate, dacă nu îngrijorare.
Dacă ești un părinte nedocumentat,
zi de zi când îți iei la revedere de la copilul tău,
îl trimiți la școală și mergi la serviciu,
nu știi ce șanse sunt
să îl revezi la finalul zilei.
Poate că o razie la locul de muncă,
o întâlnire aleatoare cu poliția locală
îți poate schimba viața pentru totdeauna.
În al doilea rând, am învățaț că atunci când oameni ca mine,
care înțeleg acea frică,
care au învățaț o limbă nouă, au experimentat sisteme noi,
când oameni ca noi stăteam la masă,
am pledat pentru nevoile comunității în așa fel cum nimeni n-ar fi putut.
Am înțeles acea frică.
Membrii familiei mele au experimentat-o.
Tinerii cu care am lucrat erau agresați,
nu doar de colegi,
ci chiar și de învățători.
Șotul meu, pe atunci iubitul,
s-a gândit de două ori înainte să-și ia rucsacul în spate sau să-și lase barbă,
deoarece călătorea foarte mult.
Ce am învățaț în 2001 a fost că votul mea contează,
dar vocea și statutul meu ajută de asemenea.
Aceeste trei lucruri --
voturile imigranților, vocile și statutul --
cred că pot ajuta în consolidarea democrației.
Avem puterea
de a schimba rezultatele alegerilor,
de a propune puncte noi în discursul politic
și de a schimba guvernul învechit
care ne conduce azi.
Cum facem asta?
Să vorbim întâi despre voturi.
Nu vă va surprinde
că majoritatea votanților din America sunt albi.
Dar vă poate surprinde să știți
că 1 din 3 votanți sunt negri, latino sau asiatici.
Ideea este:
nu contează doar cine poate vota, contează și cine o face.
În 2012, jumătate din votanții latino și asiatici
nu au votat.
Aceste voturi contează nu doar la alegerile prezidențiale.
Contează și în alegerile locale.
În 2012, Lan Diep,
fiul cel mare al unor refugiați politici din Vietnam,
a candidat pentru o poziție în Consiliul orașului San Jose.
A pierdut cu 13 voturi.
Anul acesta a șters praful de pe campania electorală
și a candidat din nou,
de data asta a câștigat cu 12 voturi.
Fiecare vot contează.
Când oamenii ca Lan stau la masa politică,
ei pot face diferența.
Avem nevoie de aceste voci.
Avem nevoie de ele
parțial deoarece conducerea Americii
nu reflectă rezindenții Americii.
Sunt peste 500.000 de birouri locale în America.
Mai puțin de 2% din acestea sunt deținute de asiatici sau latino,
cele mai mari grupuri de imigranți din țara noastră.
În orașul Yakima, Washington,
unde 49% din populație e latino,
nu a fost niciun latino în consiliu, până anul acesta.
Trei latino au fost aleși în Consiliul orașului Yakima în 2016.
Unul din ei e Carmen Mendez.
E studentă.
A crescut în Colima, Mexico
și Yakima, Washington.
E o mamă singură, un cetățean preocupat de comunitate.
Vocea ei în consiliul orașului
susține comunitatea latino
și toți locuitorii orașului.
E un model de urmat pentru fiica ei și ceilalți latino.
Dar a treia resursă neatinsă în democrația Americii
e statutul adus de imigranți.
Am luptat să ajungem aici.
Am venit pentru oportunități economice și educaționale.
Am venit pentru libertate politică și religioasă.
Am venit în căutarea iubirii.
Acea dedicație,
acel angajament față de America,
îl aducem în serviciul public.
Oameni ca Athena Salman,
ce tocmai a câștigat săptămâna trecută
primul tur al alegerilor pentru un scaun în Arizona State House --
tatăl său a crescut în Cisiordania
și s-a mutat la Chicago
unde a întâlnit-o pe mama sa.
Mama sa are origini italiene,
mexicane și germane.
Ei s-au mutat în Arizona și au întemeiat un cămin.
Athena, când ajunge la State House
va lupta pentru lucruri precum finanțarea educației
ce va ajuta familiile asemănătoare cu a sa
să atingă stabilitatea financiară
pe care o căutăm cu toții.
Voturile, vocile și pozițiile imigranților
trebuie să le includem în democrația americană.
Nu e doar treaba mea, e și a voastră.
Nu va fi ușor.
Nu știm niciodată
când va apărea un nou factor în ecuație.
E puțin înfricoșător.
Ești speriat că s-ar putea să-ți iau locul la masă,
și eu sunt speriată că s-ar putea să nu prind niciodată un loc la masă.
Suntem toți speriați
că vom pierde această țară pe care o știm și iubim.
Mi-e teamă că o să mă îndepărtezi de ea
și te temi că o sa fac la fel.
A fost un an electoral greu,
un memento că imigranți ca mine
pot fi eliminați de capriciul unui lider.
Dar am luptat să fiu în țara asta
și voi continua s-o fac zi de zi.
Optimismul meu e de neclintit
pentru că știu că există milioane de imigranți ca mine
peste tot în jurul meu.
E și țara noastră.
Mulțumesc.
(Aplauze)