Földünk sokszínű, virágzó ökoszisztémái állandónak tűnhetnek,
ám igazából könnyen romba dőlhetnek.
A dzsungelek sivatagokká,
a zátonyok pedig kihalt sziklákká válhatnak,
még katasztrófák, mint vulkánkitörések vagy aszteroidák nélkül is.
Mi tesz egy ökoszisztémát a változással szemben erőssé vagy gyengévé?
A válasz főként: a biodiverzitás.
A biodiverzitást három összefüggő jellemző határozza meg:
az ökoszisztéma sokfélesége,
fajok sokfélesége,
és a genetikai sokféleség.
Minél sűrűbb a kapcsolat ezek között a jellemzők között,
annál sűrűbb és ellenállóbb ez a szövedék.
Nézzük az Amazonas-esőerdőt, ami a Föld
egyik legnagyobb biodiverzitású régiója,
mivel komplex az ökoszisztémája,
nagy a fajok változatossága,
és a fajokon belüli genetikai diverzitás.
Itt vannak az összefonódó lián indák,
amelyek a talajszinttől a lombkoronáig kúsznak fel,
összekötik a fák csúcsait,
és vastag fás szárrá nőve megtámasztják ezeket a hatalmas fákat.
Az indák által megtámasztva,
a fák magokkal, gyümölcsökkel és levelekkel látják el a növényevőket,
mint a tapírt és az agutit.
Ezek pedig szétszórják a magokat az egész erdőben, így azok növekedni tudnak.
A maradékot rovarok milliói fogyasztják el,
lebontással visszajuttatva a tápanyagokat a talajba.
Az esőerdő óriási rendszer, amelynek sok ilyen apró rendszer a része.
Mindegyik tele összeköttetésben álló fajokkal.
Minden egyes elem támaszul szolgál a következőnek,
erősítve a biodiverzitás szövedékét.
A szövetet további erősíti
az egyes fajokon belüli genetikai diverzitás,
amely segíti a változásokkal szembeni ellenállóságot.
A fajok, amelyeknél kicsi a genetikai diverzitás
- izoláció, vagy kis populációméret miatt-
sokkal érzékenyebbek azokkal a változásokkal szemben,
amelyet az éghajlatváltozás, betegség vagy élőhely-feldarabolódás okoz.
Amikor egy faj eltűnik a gyenge genetikai állománya miatt,
egy csomó kioldódik, és a háló egy része szétbomlik.
Tehát mi lenne, ha egy fajt eltávolítanánk az esőerdőből?
Szétesne a rendszer?
Valószínűleg nem.
A fajok nagy száma,
genetikai változatosságuk
és az ökoszisztéma összetettsége miatt,
olyan nagy a biodiverzitás ebben az erdőben,
hogy egy faj hiánya nem okozná a szövet szétbomlását.
Az erdő ellenálló maradhat, és helyrehozhatja a változást.
Ám ez nem igaz minden esetben.
Néhány esetben már egyetlen, fontosabb részlet eltávolítása is
a teljes rendszert veszélyeztetheti.
Például a korallzátonyok esetében.
A zátonyon sok élőlény a koralltól függ.
Mikroélőhelyként, védelemként és szaporodóhelyként szolgál
halfajok ezreinek, rákféléknek és puhatestűeknek.
A korallok szintén kölcsönös kapcsolatban állnak gombákkal és baktériumokkal.
A korall maga egy szövőszék,
ahol a biodiverzitás bonyolult hálója szövődhet.
Így a korall egy alappillér
amelytől több másik túlélése függ.
Mi történik tehát, amikor a káros halászati módszerek,
a szennyezés és az óceánok savasodása meggyengíti,
vagy akár meg is öli a korallt?
Pontosan amire gondolunk.
A kulcsfontosságú élőlény eltűnése a tőle függők vesztét is okozza,
az egész zátony közösségét veszélyezteti.
Az ökoszisztéma-, faji és genetikai diverzitás együtt
olyan komplex, összefüggő biodiverzitás szövedéket alkot,
amely nélkülözhetetlen az élőlények életben maradásához.
Mi, emberek is bele vagyunk szőve ebbe a biodiverzitásba.
Ha csak néhány szál tűnik el,
jólétünket veszélyezteti.
Túl sok szálat elvágva pedig, az egész szétbomlását kockáztatjuk.
Megjósolhatatlan, mit hoz a jövő,
de a biodiverzitás a mi biztosításunk.
A Föld saját biztonsági rendszere, túlélésünk biztosítéka.