Cum este să fii surd
Bună tuturor! Vreau să vă împărtășesc experiența mea,
a crește fiind surd.
Serios, nu a fost ușor...
Acest VLOG numit ”Cum este să fii surd?”...
Scopul acestui videoclip este să educe
și să informeze comunitatea celor care aud.
În primul rând, nu mă aflu aici pentru a-i critica sau a le răni sentimentele.
Simt nevoia să mă exprim astfel încât-
părinții care aud, prietenii și colegii de muncă-
pot înțelege cum să aibă contact cu o persoană surdă.
Deci sper că acest videoclip va contribui la o înțelegere mai bună.
După cum unii dintre voi știți deja, sunt adoptat.
Îi mulțumesc familiei mele adoptive
pentru tot ceea ce au făcut pentru mine; apreciez cu adevărat totul
însă întotdeauna a fost ceva ce a lipsit,
știți la ce mă refer, la o legătură autentică.
Motivele pentru care spun asta vor deveni clare
pe măsură ce veți ști experiența mea personală, pe care urmează să o împărtășesc.
Copil fiind, mi-a plăcut întotdeauna să ma uit la TV.
dar în gospodăria noastră
familia mea nu era conștientă de nevoile mele în urma incapacității de a auzi.
Nu e vina lor, nu îi învinuiesc
Dar îmi doresc să fi știut atunci, aș fi scăpat de multe dureri de cap.
Dar e în regulă, nu am regrete.
De exemplu- stăteam cu familia mea, ne uitam la un film
-țineți cont că nu era subtitrat filmul-
deci desigur era dificil pentru mine să urmăresc acțiunea
trebuia să citesc pe buze de pe ecranul TV, lucru dificil de făcut.
Uneori trebuia să mă apropii de difuzoarele de modă veche
în încercarea de a auzi, când nu aveam aparat auditiv.
Și mă uitam la TV și încercam să îmi dau seama ce se întâmpla acolo
pentru că vroiam să ”aud” și să simt emoțiile din film.
Din păcate, jumătate din timp nu înțelegeam nimic.
În cele din urmă am avut un aparat auditiv nou,
însă aveam în continuare dificultăți în a înțelege...
Și când filmul era amuzant și toată familia râdea
desigur că eu aflam ultimul despre ce era vorba
așa că îi întrebam pe ei ”Ce a zis?”
și știți ce au zis membrii familiei mele?
”Pune-ți aparatul auditiv!”
Chiar ai spus asta?!
Ăsta a fost unul dintre lucrurile care mi-au venit în cap.
Nu mă așteptam la asta din partea familiei mele.
Deci chiar atunci am realizat
așa este și acolo, în lumea reală?
Asta a venit din partea propriei mele familii...
Înțeleg că la momentul respectiv nu aveau starea să explice,
erau absorbiți de film,
și nu vroiau să fie întrerupți...
Știi... uneori vezi un film și
nu vrei să te întrerupă nimeni?
Poate se simțeau așa.
Pentru mine, simțeam doar că ceva lipsea.
Mă rănește, da.
Când eram în gimnaziu,
m-am dus în stația de autobuz după școală, unde toți copii se întâlneau
ca să aștepte autobuzele care ne duceau acasă.
Când autobuzul meu a ajuns, fix când urcam,
am realizat că mi-am uitat ghiozdanul, așa că i-am spus profesorului
că l-am uitat și trebuie să îl iau de la vestiar.
Profesorul mi-a spus să mă grăbesc și să merg să îl iau.
Așa că am alergat către vestiarele care erau chiar lângă sala de sport.
Am auzit multe mingi de basket.
Desigur, am fost curios, și am mers către sala
în loc să îmi iau ghiozdanul în timp ce autobuzul mă aștepta pe mine.
Când am deschis ușile pentru a intra în sala de sport
toți copiii au început să mă arate cu degetul și să îi spună antrenorului ”El e!!”
Eram confuz, am presupus că i-au vorbit antrenorului despre mine
pentru că erau colegii mei de clasă care văzuseră
cum joc basket în timpul orei de sport
cu liga celor cu probleme ale auzului.
Antrenorul m-a întrebat ”Tu ești?” și a aruncat mingea către mine.
Știi ce mi-a spus?
Mi-a spus să arunc mingea pentru 2 puncte și eu am râs: ”Vorbiți serios?”
pentru că era un lucru ușor de făcut și am făcut ce mi-a cerut.
Era vizibil că era impresionat atunci.
Mi-a spus să încerc și cu mâna stânga iar eu am zis ”Ok.”.
Când a văzut aruncarea a fost chiar și mai impresionat.
M-a întrebat de ce nu m-am alăturat echipei masculine de basket.
I-am răspuns sincer că nu aveam idee despre asta.
Jucam cu liga celor cu disabilități, eram student ziua,
niciodată nu am știut ce se întâmpla în cămine sau după școală.
Așa că mi-a dat formularul de semnat pentru părinții mei
până la sfârșitul săptămânii, și i-am zis nicio problemă.
Chiar atunci profesorul de la autobuz a venit
și a țipat la mine ”Ce faci?!”
Din fericire, antrenorul m-a salvat și i-a spus că este vina lui
pentru că m-a reținut atât de mult în sala.
Așa că mi-am luat ghiozdanul și am plecat acasa.
Le-am dat formularul părinților mei, fără prea multe bătăi de cap
și părinților mei li s-a părut o idee bună,
pentru că știau cât de mult îmi place basketul.
I-am adus formularul semnat antrenorului,
l-am anunțat că nu am transport
pentru că familia mea nu avea posibilitatea să mi-l ofere.
antrenorul mi-a spus să nu îmi fac griji,
va avea grijă de asta, va găsi o soluție.
Ar trebui să vă spun că la acel moment eram în clasa a 7-a.
În continuare mi s-a aprobat mutarea în cămin,
pentru că ma vroiau în echipă,
și așa scăpau de complicații atât cei de la școală, cât și cei de acasă.
Stând în cămin, urma să îmi fie mult mai ușor.
Eram atât de încântat și emoționat în același timp.
într-o zi după școală aveam bagajele gata făcute,
toți copiii erau încântați să fac parte din echipa lor
așa că i-am urmat unde erau căminele
și imediat ce am intrat în cămin,
primul lucru pe care l-am văzut a fost un TV cu subtitrări.
Nu aveți idee cum m-am simțit!
Eram atât de încântat! Mi-am lăsat bagajele și am plecat după antrenor!
Nimeni nu urma să mă deranjeze când mă uitam la TV.
Eram atât de inspirat! Mă simțeam conectat,
mintea mea funcționa diferit acum,
văzând toate cuvintele și vocabulare pe care nu le văzuse până atunci.
În sfârșit înțelegeam și simțeam că aparțin acolo!
Toți studenții și angajații se uitau la mine de parcă eram nebun.
Credeau că nu aveam TV acasă.
Dar ei nu au realizat că nu aveam subtitrare.
I-am întrebat dacă acest TV are subtitrări.
Mi-au spus, ”desigur, era și normal să aibă
pentru că ești surd. Ce e în neregulă cu tine?”
Înțelesesem și apoi am văzut o lumină intermitentă..
Am întrebat ce este aceea
și mi-au spus că se aprinde atunci când cineva sună la sonerie.
Surprins, am învățat imediat despre tot din cămin.
Cel responsabil de mine auzea, dar știa să vorbească prin semne.
Mi-a căzut fața și atunci am realizat
că aici cu adevărat simțeam că aparțin undeva.
Aceasta este cultura MEA si lumea celor fără auz.
Deci desigur eram nerăbdător să vină odată vinerea,
pentru că stăteam la cămin în timpul săptămânii.
Când vineri a venit, eram nerăbdător să îi povestesc mamei despre toate astea
ca să îi asigur că statul la cămin este perfect pentru mine.
Când am ajuns acasă am încercat să îi explic mamei
despre televizoarele cu subtitrări, însă nu a înțeles.
I-am spus din nou că aveam nevoie de subtitrări
dar nu m-a auzit, așa că am lăsat-o baltă.
Nu am mai deranjat-o cu asta.
Pur și simplu așteptam cu nerăbdare să treacă weekendul
ca să mă pot întoarce la cămin și să mă bucur de viață,
să fiu eu, unde chiar simțeam
că aparțin, fără să simt
că ceva lipsea, sau să mă simt pierdut.
Am o soră mai mică, ea avea o problemă la TV în momentul respectiv.
Mama a cumpărat un TV nou pentru ea fără ca eu să știu.
Când am ajuns vineri acasă și am mers spre camera mea,
am văzut în camera surorii mele
și am observat un TV nou, și desigur am fost curios,
pentru că auzisem că orice TV fabricat după 1995
avea opțiunea de subtitrare, așa cum o cerea Legea pentru Disabilități din America.
Așa că am verificat și acolo erau- subtitrările!
TV-ul meu nu avea!
În sfârșit, despre asta vorbeam, i-am arătat mamei
iar ea m-a întrebat ”Și?”
I-am zis că de asta am nevoie și dacă putem face schimb de televizoare.
Mi-a răspuns ”nu.”.
Am încercat să o conving că televizoarele erau de fapt la fel,
că singura diferență era că al meu nu avea subtitrări,
iar al ei avea, deci prin urmare aveam nevoie de TV-ul ei
dar mama în continuare a spus nu, așa că m-am conformat.
Știți ce am făcut?
Am așteptat să adoarmă toată lumea
și pe ascuns am schimbat televizoarele, fără să fiu prins.
Eram atât de încântat și m-am uitat la TV toată noaptea!
Am învățat atât de multe citind subtitrările.
De aceea scriu coresc și pot să folosesc anumite cuvinte.
Toate astea le-am învățat din subtitrări.
E aproape ca și cum citești din dicționar, dar fără definiții.
Când văd cuvinte pe care nu le recunosc, le notez undeva
și le caut în dicționar mai târziu, le rețin și gata.
Mă simțeam de parcă aveam creierul în creștere
pentru că fără subtitrări mă simțeam atât de în urmă...
Aproximativ o lună mai târziu eram în camera mea, la al treilea etaj, în pod,
încă fericit pentru că nu fusesem prins.
Când mă uitam la TV lumina de pe hol se oprea și pornea.
Era mama care încerca să îmi atragă atenția.
Când m-am dus să văd ce vroia,
Ghici ce mi-a zis?
”Ai un minut să pui nenorocitul de TV înapoi.”
Mă simțeam mizerabil. Am zis ”Mama.” Ea a zis ”Un minut!”
A plecat.
Încercam să o conving să îmi lase mie TV-ul
pentru că nu mai trebuia să îi deranjez cu întrebări despre ce se spunea
așa că am așteptat o vreme, să văd dacă își amintește.
Și am așteptat mult și bine, uitase complet.
Am avut în continuare TV-ul, mult timp.
L-am avut până am ajuns la colegiu.
Chiar l-am luat cu mine!
În orice caz, ideea era să aveți grijă
de nevoile copiilor voștri cu disabilități ale auzului.
Chiar dacă vouă nu vi se pare atât de important,
TREBUIE să le oferiți ceea ce au nevoie.
Știți despre TTY (Aparat telecomunicații pentru surzi)? Am învățat despre asta tot la școala pentru surzi.
La un moment dat Clubul Lions a găzduit o petrecere de Crăciun
despre care habar n-aveam.
Ne-au invitat să mergem
și erau acolo o grămadă de copii speciali.
La momentul respectiv eram singura persoană surdă de acolo.
Toată lumea a primit cadouri și nu știam ce era în al meu.
Era greu,dar tot nu știam ce era.
L-am deschis și era un TTY. Eram extaziat!
Acum am lucrurile necesare ca să funcționez în ficare zi.
TV cu subtitrări și acum TTY.
Începusem să îmi accept handicapul
dar încă nu în întregime.
Deci când am ajuns acasă a trebuit să aștept pentru că nu aveam
numerele de telefon are prietenilor mei surzi, din moment ce nu sunasem vreodată pe cineva.
Și când am ajuns la școală le-am spus tuturor că am primit un TTY.
Toți s-au uitat la mine de parcă nu era nimic deosebit, ei toți aveau deja.
Eu credeam ca TTY era inovativ, ceva nu aveau decât unii.
Nu știam că orice student surd are unul.
Deci ce vă spune asta? Eram foarte în urmă.
Oricum, mi-au dat numerele lor de telefon
și am așteptat până am ajuns acasă vineri.
Ca apoi în weekend să îi sun și să stăm de vorbă.
Am învățat să folosesc TTY-ul.
Erau momente când eram afară
sau chiar când eram acasă făcând alte lucruri,
și când ajungeam la școală prietenii mei îmi spuneau
”Doar ce ți-ai luat TTY și acum nu răspunzi la el?”
Eram în ceață, pentru că nu știam că au încercat să mă sune.
Tot îmi spuneau că nu sunt acasă...
Dar eu eram acasă, și nimeni nu îmi spunea
că m-a sunat cineva.
Nu înțelegeam de ce nimeni nu vroia să comunice cu mine.
Și mă gândeam că voi aștepta să ajung acasă și să înțeleg.
I-am întrebat dacă m-a sunat cineva
și ei ”aaah, da, da, te-a sunat”..
Am zis (ascunzând dezamăgirea) ”okay...”.
Doare, da, doare.
De aceea e greu să trăiești cu acest handicap,
depinzi de alții să te informeze în legătură cu tot
chiar și despre lucrurile despre care nu știi nimic.
Era drăguț dacă mă ajutau să trăiesc
la fel cum ei trăiau într-o lume cu sunete.
Alt exemplu, când familia mea vorbea în sufragerie,
și se întâmplă să trec pe lângă, în drum spre bucătărie.
Imediat ce treceam pe lângă ei își acopereau gurile.
Puteai să simți energiile ciudate în camera aia.
(șoptind)
Desigur, automat, știam că vorbesc despre mine.
Ei nu realizează că e atât de ofensiv,
foarte ofensiv, atunci când ei fac asta.
Deci mesajul către cei care aud...
Nu încercați să vă ascundeți gurile când vorbiți cu altcineva
și o persoană surdă e în preajmă,
chiar dacă nu vorbiți despre ei.
Este vorba despre RESPECT.
Să zicem că dacă auzeam, puteam să aud orice spuneați.
Chiar dacă nu vorbeați despre mine, ci despre altcineva,
tot v-ați acoperi gurile?
Înțelegeți ce vreau să spun?
Este important să vă asigurați că întâmpinați plăcut orice persoană surdă
să facă parte din conversație.
Altă întâmplare...
Îmi amintesc de parcă se întâmpla ieri.
În timpul ultimului an de liceu, mă întâlneam cu o fată
care auzea și care era foarte frumoasă.
Mă rog, asta nu are legătură dar,
în fiecare vineri, de fapt, în fiecare joi,
dormeam la ea în apartament
pentru că aveam antrenament la basket în fiecare vineri la ora 6AM,
la Școala pentru Surzi New Jersey.
Știu că vă surprinde ora 6, dar da.
Ea mă ducea în fiecare vineri dimineața la sala de sport.
În fine, când am ajuns la ea în acea joi seară,
Am văzut-o pe prietena ei pe canapea, vedea un film
cu fosta mea prietenă, care stătea lângă ea.
Le-am salutat pe amandouă
și eu liniștit am mâncat, băut și m-am uitat la TV.
Fosta mea prietenă întotdeauna își lăsa telefonul în apropiere, pe podea
ca atunci când sună să răspundă imediat.
Nu am fost niciodată genul de persoană care să întrebe cine sună.
Aveam încredere în ea.
Nu o spionam sau verificam.
Poate eram naiv la vremea respectivă,
Nu știam prea multe despre relații.
Oricum, a răspuns la telefon ca de obicei,
încă stând lângă mine, care nu aveam nicio suspiciune
dar întrebarea este cu cine vorbea? Nu aveam idee cu cine.
S-a ridicat rapid și s-a dus în bucătărie cu tot cu telefon.
Dar nu mi-am pus întrebări deși a stat o vreme acolo.
Eu defapt mă gândeam că gătește ceva sau spală vasele.
Prietena ei m-a atins pe mână și mi-a spus să merg să văd ce face.
Am întrebat-o de ce.
Mi-a spus că prietena mea vorbea cu altcineva pe la spatele meu.
Și că eu nu aveam idee pentru că eram surd.
Am mormăit ”Ok, merci.”
Imediat ce am intrat în bucătărie și ea m-a văzut
a deschis ușa de la congelator ca să-și acopere fața,
ca să nu văd cum se mișca gura, să nu înțeleg ce spunea.
Categoric se întâmpla ceva, nu?
Așa că am mișcat ușa de la congelator
și i-am zis să îi spună iubitului ei că poate să o păstreze el.
Și în drum spre ieșire i-am mulțumit prietenei ei și am plecat.
Fosta mea prietenă a venit alergând disperată, să îmi explice.
Dar tăcerea este sunetul cel mai puternic.
Din moment ce am aflat adevărul,
Mă durea pentru că fusesem mult timp cu ea.
Mă întrebam de cât timp vorbeau cei doi.
Și ce făceau pe la spatele meu?
M-a rănit mult asta pentru că am fost jucat pe degete.
Deși am fost mereu un om bun,
nu trebuie să explic cât de bun sunt eu,
dar oricum meritam mai mult de atât.
Nu toți suntem sortiți unul pentru celălalt
sau poate unii oameni care aud sunt ignoranți.
Dar nu e vina lor
Din moment ce nu au fost niciodată educați despre cultura celor fără auz.
Ea și-a învățat lecția la momentul respectiv
și ghiciți ce? Am rămas prieteni.
Ea a realizat că asta a făcut parte din procesul ei de maturizare.
Nu putem sta nervoși și supărați dacă ei au făcut ceva greșit.
Este responsabilitatea noastră să îi educăm pe cei care aud.
Atâta timp cât ei vor să învețe despre noi
este o atitudine minunată din partea noastră.
Știu că mulți oameni surzi sunt frustrați
și îi atacă pe cei care aud,
dar nu putem face asta.
Trebuie să le întindem o mână, și vice versa.
Mă împrietenesc ușor cu cei care aud,
jucând basket împreună, desigur.
Unii băieți nici nu realizează că sunt surd.
Uneori prietenii mei surzi veneau în parc și se alăturau nouă.
Prietenii mei erau noi pentru ei și când ne vedeau că vorbim prin semne,
pentru că rar aveam prieteni în vizită când eram mai tânăr,
erau momente în care băieții care auzeau se purtau ciudat
și încercau să fie amuzanți făcând mișto de noi.
Ghiciți ce am făcut? M-am bătut cu ei.
Cer RESPECT.
Asta este limba mea. Cultura mea.
Vreau ca voi, cei care auziți, să înțelegeți
că e extrem de ofensiv când faceți așa.
Uite încă un exemplu similar,
la școala mea veche, Bruce Street School pentru surzi.
Știți unde e asta? E în Newark.
Îmi lipsește predatul acolo, e o școală grozavă.
Program normal de predare, și cu copii care auzeau din oraș.
În acea zi era o adunare specială cu un clown.
Studenții surzi stăteau în primul rând.
Iar ceilalți studenți stăteau pe rândurile din spate,
iar interpretul stătea aproape de scenă,
interpretând ce spunea clown-ul.
Dar ghiciți ce? Când clown-ul a văzut interpretul,
i s-a părut amuzant și a râs de semne.
Copiii surzi erau șocați uitându-se
la cei care auzeau și râdeau, în timp ce alții erau dezamăgiți.
Foarte șocați, nici unul dintre copiii surzi nu a râs.
Știți ce am făcut eu? Am țipat ”Hey, ce crezi că faci?”
Clown-ul era dezorientat,
se vedea că nu a făcut-o cu răutate, dar totuși...
asta se întâmplase într-o școala!
Nu știu ce s-a întâmplat după,
sunt sigur că directorului și restul personalului l-au mustrat
și i-au explicat că nu trebuie să o mai facă pentru că acela e limbajul nostru.
Interpretul e acolo ca să arate ceea ce tu spui,
ca noi să înțelegem ce spui tu.
Dacă nu era interpretul,
noi nu am fi putut să râdem la glumele tale,
fapt care te-ar fi făcut să crezi că nu faci treabă bună.
Probabil te-ai fi întrebat de ce oamenii surzi nu râd.
Ei bine, nu râd pentru că nu au interpret.
Așa că nu e în regulă să râzi de interpreți.
Nu face asta.
Ei bine, cred că am împărtășit destule povești.
Desigur mai am destule, dar le voi păstra pentru mai târziu
și vă voi da vouă ocazia să vă spuneți poveștile
astfel încât oamenii care aud să poată vedea prin ce trecem noi,
măcar să înțeleagă mai bine.
După cum am menționat mai devreme, nu suntem aici ca să criticăm pe nimeni.
Trebuie să îi ajutăm, asta e responsabilitatea noastră.
Să îi educăm în legătură cu ceea ce suntem
și de ce e important pentru ambele părți să fim pe aceeași pagină.
Știu că ideea ”Cum este să fii surd?” e sensibilă,
așa că vă rog ascultați-vă copiii cu disabilități.
Orice au nevoie pentru handicapul lor- oferiți-le.
Mai ales când aveți un copil nou născut,
învățați-l limbajul prin semne imediat.
Voi toți nu trebuie să fiți surzi ca să învățați limbajul prin semne.
Ei trebuie să crească cu bogățiile ambelor lumi
Imediat ce copilul se naște, va învăța limbajul prin semne atât de rapid.
Dacă voi credeți că a-i învăța limbajul prin semne este nesemnificativ,
n-ați înțeles bine.
Vă iubesc pe toți, mulțumesc pentru atenție.
Partea a doua din ”Cum este să fii surd?” vine curând.
Dar aș vrea să aud și poveștile voastre.
Deci dacă sunteți interesați să filmați și voi o mărturie, anunțați-ne.