Ko sem se rodila jaz,
je bila pravzaprav samo ena knjiga
o vzgoji otrok
in napisal jo je Dr. Spock.
(Smeh)
Hvala za tole.
Vedno sem si želela to narediti.
Ne, bil je Benjamin Spock,
in imela je naslov 'Nega in vzgoja otroka'.
Do njegove smrti se je prodala v skoraj 50 milijonih izvodov.
Danes, stopim kot mama šestletnika
v knjigarno Barnes and Noble
in vidim tole.
In osupljiva je
raznolikost gradiva na tistih policah.
Tam so vodniki za vzgojo eko-otroka,
brezglutenskega otroka,
otroka odpornega na bolezni,
kar je, če me vprašate, malce strašljivo.
Tam so vodniki za vzgojo dvojezičnega otroka,
čeprav doma govorite le en jezik.
So vodniki za vzgojo finančno ozaveščenega otroka
in znanstveno usmerjenega otroka
in otroka, ki obvlada jogo.
Razen vodnika za učenje kako deaktivirati
atomsko bombo
je praktično na voljo vodnik za vse.
In vse te knjige imajo dober namen.
Prepričana sem, da je veliko odličnih.
Ampak, res mi je žal, gledano skupaj,
v njih ne vidim pomoči,
ko gledam na tisto polico.
Vidim tesnobo.
Ogromen spomenik v barvah bombonov
posvečen naši kolektivni paniki,
in ob tem se sprašujem,
zakaj je vzgajanje naših otrok
povezano s toliko tesnobe
in toliko zmede?
Zakaj smo deljeni
glede edine reči,
ki smo jo že tisočletja počeli uspešno,
davno pred prihodom starševskih spletnih forumov
in verodostojnih študij?
Zakaj toliko mam in očetov
doživlja starševstvo kot neko krizo?
Kriza se mogoče zdi močna beseda,
a so podatki, ki kažejo, da najverjetneje ni.
Pravzaprav je bila študija s prav takim imenom
'Parenthood as Crisis' objavljena leta 1957,
in v petdesetih letih po tem
je bilo napisanega veliko učenjaškega,
ki dokumentira precej jasen vzorec
starševske stiske.
Starši doživljajo večji stres kot odrasli, ki niso.
Njihovo zadovoljstvo v zakonu je manjše.
Opravljene so bile mnoge študije
o počutju staršev,
pri preživljanju časa s svojimi otroki
in pogost odgovor je, da ne tako super.
Lani sem govorila z raziskovalcem,
Matthewom Killingsworthom,
ki dela na zelo, zelo domiselnem projektu,
ki meri zadovoljstvo ljudi
in povedal mi je, kaj je ugotovil:
"Stiki s prijatelji,
so nekaj boljšega kot stiki z zakoncem,
ki so boljši od stikov s sorodniki,
ki so boljši od tistih z znanci,
ki so boljši od stika s starši,
ki so boljši od stikov z otroki.
Ti so na enaki ravni kot tujci."
(Smeh)
A poslušajte.
Raziskovala sem, kaj je temelj vseh teh podatkov
tri leta,
in otroci niso težava.
Nekaj pri starševstvu, prav ta trenutek
je pravi problem.
Natančneje, mislim, da ne vemo,
kaj bi starševstvo moralo biti.
Starš, je kot glagol
vstopil v splošno rabo šele 1970.
Naše vloge kot mame in očetje so se spremenile.
Vloge naših otrok so se spremenile.
In sedaj vsi besno improviziramo
in iščemo pot skozi situacijo
za katero ni scenarija.
Če ste odličen jazz glasbenik,
potem je improvizacija odlična stvar,
a za vse nas ostale,
se lahko čuti nekako kot kriza.
Kako smo se spravili v to?
Kako je mogoče, da zdaj krmarimo
skozi vesolje vzgoje otrok
brez standardov, ki bi nas vodili?
No, za začetek je prišlo
do velike zgodovinske spremembe.
Še do nedavnega
so otroci delali, v glavnem na naših kmetijah,
a tudi v tovarnah, mlinih in rudnikih.
Otroci so bili ekonomska pridobitev.
Enkrat v dobi napredka,
smo temu dogovoru naredili konec.
Otrokom smo priznali pravice,
prepovedali smo otroško delo,
in se namesto tega osredotočili na njihovo izobraževanje,
in šola je postala otrokova nova služba.
In hvala bogu, da je.
Ampak to je samo naredilo vlogo staršev
na nek način bolj zmedeno.
Stari dogovor mogoče ni bil
pretirano etičen, a je bil vzajemen.
Mi smo zagotovili hrano, obleko, zavetje
in moralno vzgojo otrokom,
ti pa so v zameno prinesli dohodek.
Ko pa so otroci nehali delati,
se je ekonomija starševstva spremenila.
Otroci so postali, po besedah
brilijantnega, čeprav povsem brezobzirnega sociologa
"ekonomsko ničvredni, a čustveno neprecenljivi."
Namesto, da bi oni delali za nas,
smo začeli delati zanje,
saj je v pičlih nekaj desetletjih
postalo jasno:
če smo hoteli, da našim otrokom uspe,
šola ni bila dovolj.
Danes so otrokova nova služba izvenšolske dejavnosti,
a te so tudi delo za nas,
saj smo mi tisti, ki jih vozimo na trening nogometa.
Ogromni kupi domače naloge so otrokova nova služba,
a te so tudi delo za nas,
saj jo moramo preverjati.
Pred dobrimi tremi leti mi je ženska iz Teksasa
povedala nekaj
kar mi je povsem strlo srce.
Skoraj brezbrižno mi je rekla:
"Domača naloga je nova večerja."
Srednji razred danes vliva ves svoj čas
in energijo in dohodke v svoje otroke,
čeprav ima srednji razred
vedno manj možnosti, da te stvari zagotovi.
Mame preživljajo več časa s svojimi otroki
kot so leta 1965,
ko večina žensk ni bila niti zaposlenih.
Verjetno bi bilo staršem lažje
opravljati svoje nove vloge,
če bi vedeli na kaj svoje otroke sploh pripravljajo.
In to je še ena od reči, ki sodobno starševstvo dela
tako zelo zavajajoče.
Pojma nimamo kateri del naše modrosti, če sploh kateri,
bo uporaben za naše otroke.
Svet se spreminja tako hitro,
da je nemogoče napovedati.
To je bilo res že v moji mladosti.
Ko sem bila še otrok, še posebno v srednji šoli,
mi je bilo rečeno, da bom pečena
v novi svetovni ekonomiji,
če ne bom znala japonsko.
In z vsem spoštovanjem do Japoncev,
se stvari niso tako obrnile.
Danes so tu določeni starši srednjega razreda,
ki obsedeno učijo svoje otroke mandarinščino
in mogoče je nekaj na tem,
a z gotovostjo tega ne moremo reči.
Torej, ker ne moremo napovedati prihodnosti
kar vsi delamo kot dobri starši
je to, da poskušamo pripraviti naše otroke
na vse mogoče različice prihodnosti
v upanju, da se bo vsaj nekaj od tega izplačalo.
Učimo jih igrati šah,
ker bodo mogoče potrebovali analitične sposobnosti.
Vpisujemo jih v športne klube,
ker bodo mogoče potrebovali timske sposobnosti,
saj veste, ko bodo šli na Harvard Business School.
Poskušamo jih naučiti odgovornega ravnanja z denarjem
in biti znanstveno usmerjeni in ekološki
in brezglutenski,
čeprav je mogoče zdaj dobro, da vam povem,
da sama nisem bila ekološki in brezglutenski otrok.
Pojedla sem kupe pireja iz testenin in govedine.
In veste kaj? Čisto v redu sem.
Plačujem davke.
Imam redno službo.
Povabili so me celo, da govorim na TED.
A danes se domneva,
da kar je bilo zame dobro, ali za moje starše,
danes ni več dobro.
In vsi se divje zapodimo k tisti knjižni polici,
ker imamo občutek, da če ne poskušamo vsega
je enako, kot če ne bi naredili ničesar
in ne opravljamo svoje dolžnosti do naših otrok.
Tako je že dovolj težko usmerjati naše nove vloge
kot mame in očetje.
In k temu zdaj dodajmo nekaj drugega:
hkrati usmerjamo tudi nove vloge
kot možje in žene,
saj je danes večina žensk zaposlenih.
Mislim, da je to še en razlog,
da se starševstvo čuti kot kriza.
Nimamo pravil, scenarijev, standardov
za to kaj narediti, ko pride otrok
zdaj, ko tako oče kot mama služita kruh.
Pisatelj Michael Lewis je to nekoč
zelo, zelo dobro opisal.
Dejal je, da je zagotovljen način
za to, da se par začne prepirati,
da gre na večerjo z drugim parom,
kjer je delitev opravil
minimalno drugačna od njunega,
ker gre pogovor v avtu na poti domov
nekako takole:
"Si slišal, da je Dave tisti,
ki jih vsak dan peš pospremi v šolo?"
(Smeh)
Brez scenarijev, ki bi nam povedali kdo kaj počne,
se v tem krasnem novem svetu pari prepirajo
in tako mame kot očetje imajo vsak zase
trdne argumente.
Mame veliko bolj običajno
doma opravljajo več del hkrati
in očetje, ko so doma,
veliko običajneje delajo le eno opravilo.
Poiščite moškega doma in zelo verjetno je,
da počne le eno stvar naenkrat.
Pravzaprav je univerza UCLA nedavno naredila študijo,
ki je beležila najbolj običajno razporeditev
družinskih članov v prostorih domov srednjega razreda.
Uganete kakšna je?
Oče, sam v sobi.
Po anketi American Time Use Survey
mame še vedno vzgajajo otroke dvakrat več kot moški,
kar je bolje kot v dneh Erme Bombeck,
a mislim, da je njeno pisanje
še vedno zelo aktualno:
"V kopalnici nisem bila sama že od oktobra."
(Smeh)
A poglejte: moški delajo veliko.
Preživljajo več časa z otroki
kot so ga njihovi očetje z njimi.
V povprečju delajo več ur
kot njihove žene,
in si res želijo biti dobri
sodelujoči očetje.
Danes so očetje tisti, ne mame,
ki največkrat poročajo o konfliktu služba-zasebnost.
Kakorkoli, mimogrede,
če mislite, da je tradicionalni družini hudo,
pri razbiranju svojih novih vlog,
pomislite, kako je danes
netradicionalnim družinam:
družine z dvemi očeti, ali dvemi mamami,
samohranilska gospodinjstva.
Ti resnično improvizirajo na vsakem koraku.
Danes, v bolj razviti deželi,
in oprostite mi zdaj za poseganje po klišeju
in sklicevanje na, ja, Švedsko,
se starši lahko zanesejo na državo
za podporo.
So države, ki priznavajo
strahove in spreminjajoče se vloge
mater in očetov.
Na žalost Amerika ni ena od njih,
zato če ste se spraševali, kaj imajo ZDA
skupnega s Papuo Novo Gvinejo in Liberijo
je tole:
Tudi mi nimamo plačanega porodniškega dopusta.
Smo ena izmed osmih znanih držav, ki tega nimajo.
V tej dobi hude zmede
je samo en cilj glede katerega
se strinjajo vsi starši,
in to je ne glede na to ali so
stroge mame ali hipi mame, helikopterji ali brezpilotna letala,
sreča naših otrok naj je najpomembnejša.
To pomeni
vzgajati otroke v dobi,
ko so ekonomsko ničvredni,
a čustveno neprecenljivi.
Mi smo varuhi njihove samopodobe.
Edina mantra, v katero ne podvomi noben starš je:
"Vse kar hočem je, da so moji otroci srečni."
Ne razumite me narobe:
Mislim, da je sreča čudovit cilj za otroka.
A je hkrati tudi zelo izmuzljiv.
Sreča in samozavest,
učiti otroke te reči ni enako kot učiti jih
kako preorati polje.
Tudi ni enako kot jih naučiti voziti kolo.
Ni učnega načrta za to.
Sreča in samozavest sta lahko posledica drugih reči,
a ne moreta biti cilja sama po sebi.
Otrokova sreča
je zelo nepošteno breme za starše.
In sreča je še bolj nepošteno breme,
za otroka.
In moram vam povedati,
mislim, da to vodi v zelo čudne skrajnosti.
Zdaj smo že tako hudo pripravljeni
zavarovati naše otroke pred grdobijami sveta,
da jih ščitimo pred "Sezamovo ulico."
Želim si, da bi lahko rekla, da se šalim,
a če greste ven in kupite
prvih nekaj epizod "Sezamove ulice" na DVD,
tako kot sem jaz naredila iz nostalgije,
boste na začetku našli opozorilo,
ki pravi, da vsebina ni primerna
za otroke.
(Smeh)
Ali lahko to ponovim?
Vsebina izvirne "Sezamove ulice"
ni primerna za otroke.
Ko je časopis New York Times o tem povprašal
producentko oddaje, je ta ponudila nekaj razlag.
Ena je bila, da Cookie Monster, kadi pipo
v enem skeču in jo potem pogoltne.
Slab vzor. Ne vem.
A stvar, ki mi je ostala v spominu
je to, da je rekla, da ni vedela,
če bi si danes lahko izmislili lik Oscar the Grouch,
ker je bil preveč depresiven.
Ne morete si misliti, kako me to razburi.
(Smeh)
Gledate žensko,
ki ima periodni sistem Muppetkov
na steni svojega razdelka.
Muppetek, ki žali druge, prav tamle.
To je moj sin, na dan ko se je rodil.
Bila sem čisto zadeta od morfija.
Imela sem nepričakovan carski rez.
A tudi v megli od zdravil
sem uspela imeti eno zelo jasno misel
prvič, ko sem ga imela v rokah.
Zašepetala sem mu jo v uho.
Rekla sem "Tako zelo se bom trudila, da te ne prizadenem."
Bila je Hipokratova prisega,
čeprav nisem niti vedela, da jo izgovarjam.
A če pomislim,
je Hipokratova prisega
veliko bolj realističen cilj kot sreča.
Pravzaprav, kot vam bo povedal vsak starš,
je zelo težek cilj.
Vsi od nas smo že naredili ali rekli boleče stvari,
ki si jih na vso moč želimo vzeti nazaj.
Mislim, da v drugačnem času
nismo pričakovali tako veliko od sebe.
Pomembno je, da se tega vsi spomnimo
naslednjič, ko bomo strmeli s podivjanim srcem
v tiste knjižne police.
Nisem zares prepričana kako ustvariti nove standarde
za ta svet,
ampak res mislim, da si
v naši obupni želji, da bi ustvarili srečne otroke,
zadevamo napačno moralno breme.
Veliko boljši cilj se mi zdi,
in upam si reči, bolj plemenit,
da se osredotočimo na vzgojo bolj produktivnih otrok
in moralnih otrok,
in da samo upamo, da bo sreča prišla k njim
preko dobrih stvari, ki jh bodo počeli
in njihovih dosežkov
in ljubezni, ki jim jo dajemo mi.
To, kakorkoli, je en odgovor na pomanjkanje scenarija.
V pomanjkanju novih scenarijev
samo sledimo najstarejšim -
spodobnost, delovna etika, ljubezen -
in pustimo, da se sreča in samozavest uredita sami.
Mislim, da če bi vsi delali tako,
bi bilo z otroki še vedno vse v redu,
in enako z njihovimi starši,
verjetno z obojimi celo veliko bolje.
Hvala.
(Aplavz)