Când m-am născut eu
era o singură carte
despre cum se cresc copiii,
scrisă de dr. Spock.
(Râsete)
Mulțumesc că mi-ați făcut pe plac.
Mi-am dorit întotdeauna să fac asta.
Nu, e vorba de Benjamin Spock,
iar cartea se numește „Îngrijirea sugarului și a copilului”.
S-a vândut în aproape 50 de milioane de copii până la moartea lui.
Azi, eu, mama unui copil de șase ani,
intru la Barnes & Noble
și văd asta.
E uimitor
câtă varietate este pe rafturi.
Sunt ghiduri despre cum să crești un copil care protejează mediul,
care nu consumă gluten,
care e rezistent la boli,
ceea ce, din punctul meu de vedere, e ciudat.
Sunt ghiduri pentru creșterea unui copil bilingv
chiar dacă acasă vorbești o singură limbă.
Sunt ghiduri pentru creșterea unui copil priceput la bani,
sau talentat la științe,
sau expert în yoga.
Exceptând cum să ne învățăm copilul
să dezamorseze o bombă nucleară,
există un ghid pentru aproape orice.
Toate cărțile astea au intenții bune.
Sunt sigură că multe sunt foarte bune.
Dar puse laolaltă, îmi pare rău.
Nu văd ajutor
când mă uit la acel raft.
Văd anxietate.
Văd un enorm monument colorat frumos
dedicat panicii noastre colective,
și mă face să vreau să știu
de ce creșterea copiilor noștri
e asociată cu atâta anxietate
și atâta confuzie?
De ce suntem atât de dezorientați
despre singurul lucru pe care oamenii
l-au făcut cu succes de mii de ani,
cu mult înaintea forumurilor pentru părinți
și a studiilor inter pares?
De ce atât de mulți părinți
își percep rolul parental ca pe un fel de criză?
Poate criză pare un cuvânt greu,
dar sunt surse care sugerează că probabil nu e.
A existat și un studiu cu acest nume,
„Maternitatea și paternitatea ca o criză”, publicat în 1957,
și în cei peste 50 de ani de atunci
au fost destule studii
care au documentat un model destul de clar
de anxietate parentală.
Părinții resimt mai mult stres decat cei fără copii.
Satisfacția lor maritală e mai redusă.
Au fost câteva studii
care au cercetat cum se simt părinții
când petrec timp cu copiii,
iar răspunsul a fost adesea, nu prea bine.
Anul trecut am vorbit cu un cercetător,
se numește Matthew Killingsworth,
care desfășoară un proiect plin de imaginație
care urmărește fericirea oamenilor,
iată ce mi-a spus despre descoperirea lui:
„Să interacționezi cu prietenii
e mai bine decât cu partenerul de viață,
ceea ce e mai bine decât interacțiunea cu alte rude,
ceea ce e mai bine decât interacțiunea cu alte cunoștințe,
ceea ce e mai bine decât interacțiunea cu părinții,
ceea ce e mai bine decât interacțiunea cu copiii.
Care sunt pe același plan cu străinii.”
(Râsete)
Dar uite care-i treaba.
Am analizat baza acestor informații
timp de trei ani,
și nu copiii sunt problema.
Ceva despre cum sunt crescuți acum
este problema.
Mai exact, nu cred că știm
ce înseamnă să fim părinți.
A fi părinte, ca verb [în engleză],
a intrat în vocabularul uzual în 1970.
Rolurile noastre ca mame și tați s-au schimbat.
Rolurile copiilor noștri s-au schimbat.
Acum improvizăm cu înverșunare
o cale într-o situație
pentru care nu există niciun scenariu,
iar dacă ești un excepțional muzician de jazz,
atunci improvizația e minunată,
dar pentru noi ceilalți
poate fi un fel de criză.
Cum de am ajuns aici?
Cum de navigăm acum cu toții
într-un univers în care creștem copiii
fără niciun fel de reguli care să ne ghideze?
Pentru început,
a fost o mare schimbare istorică.
Pănă recent
copiii munceau, mai ales în fermele noastre,
dar și în fabrici, mori sau mine.
Copiii erau considerați bunuri de preț.
La un moment dat în timpul erei progresiste
am pus capăt acestui aranjament.
Am recunoscut drepturile copiilor,
am interzis munca juvenilă,
ne-am concentrat, în schimb, asupra educației,
iar școala a devenit noua muncă a copilului.
Și slavă domnului că a devenit.
Dar asta nu a făcut decât
să complice rolul părintelui.
Poate că vechiul aranjament
nu era cel mai etic, dar era reciproc.
Noi ofeream mâncare, haine, adăpost
și îndrumare morală copiilor noștri,
iar ei ne ofereau în schimb un venit.
Odată ce copiii au încetat să lucreze,
economia creșterii copilului s-a schimbat.
Copiii au devenit, conform unui sociolog excepțional,
deși complet nemilos,
„fără valoare economică, dar de neprețuit emoțional”.
În loc să muncească ei pentru noi,
am început să muncim noi pentru ei,
pentru că, în doar câteva decenii,
a devenit clar:
dacă vrem ca copiii noștri să reușească,
școala nu este îndeajuns.
Azi, activitățile extracuriculare sunt noua muncă a copilului,
dar e muncă și pentru noi,
pentru că noi trebuie să-i ducem la antrenament.
Mormane de teme sunt noua muncă a copilului,
dar și a noastră,
pentru că trebuie s-o verificăm.
Acum trei ani, o femeie din Texas
mi-a spus ceva
ce m-a mâhnit foarte tare.
A spus, aproape nonșalant,
„Temele sunt noua cină”.
Clasa de mijloc își dedică tot timpul,
energia și resursele copiilor săi,
deși clasa de mijloc
are din ce în ce mai puțin din aceste resurse.
Mamele petrec acum mai mult timp cu copiii
decât în 1965,
când majoritatea femeilor nici măcar nu munceau.
Probabil ar fi mai ușor pentru părinți
să își exercite noile roluri
dacă ar ști pentru ce își pregătesc copiii.
Mai e ceva ce face creșterea modernă a copilului
atât de încâlcită.
N-avem habar cât din înțelepciunea noastră, dacă e să fie,
e de folos copiilor noștri.
Lumea se schimbă atât de rapid,
încât e imposibil de zis.
Asta era valabil și când eram eu mică.
Când eram copil, în timpul liceului, mai exact,
mi s-a spus că n-o să mă descurc
în noua economie globală
dacă nu știu japoneză.
Dar, cu tot respectul pentru japonezi,
nu s-a întâmplat așa.
Acum sunt anumiți părinți din clasa de mijloc
obsedați să își învețe copiii mandarina,
și poate că știu ei ceva,
dar nu putem ști sigur.
Așa că, neputând să anticipăm viitorul,
ceea ce facem, ca buni părinți,
e să încercăm să ne pregătim copiii
pentru fiecare viitor posibil,
sperând că măcar unul din eforturile noastre nu va fi în zadar.
Ne învățăm copiii șah,
poate au nevoie de competențe analitice.
Îi înscriem la sporturi de echipă
gândindu-ne că au nevoie de cooperare,
știți, pentru când vor merge la Harvard Business School.
Încercăm să îi învățăm să fie pricepuți la finanțe,
și pasionați de științe, să protejeze mediul,
și fără gluten,
deși, poate acum e momentul potrivit să vă spun
că eu nu am protejat mediul și nu am mâncat fără gluten când eram mică.
Am mâncat borcane cu macaroane și vită pasate.
Și știți ce? Sunt bine.
Îmi plătesc taxele.
(Râsete)
Am un serviciu stabil.
Ba chiar am fost invitată să vorbesc la TED.
(Râsete)
Dar acum presupunerea este
că ce a fost suficient de bun pentru mine, sau pentru părinții mei,
nu mai este suficient de bun.
Așa că sărim cu toții la raftul acela de cărți,
pentru că ni se pare că dacă nu încercăm totul,
e ca și cum nu facem nimic
și lăsăm obligațiile noastre pe umerii copiilor noștri.
Așa că e destul de greu să ne îndeplinim noile roluri
ca mame și tați.
Acum adăugați la problema asta încă ceva:
îndeplinim roluri noi
ca soți și soții,
pentru că în ziua de azi majoritatea femeilor lucrează.
Există un alt motiv, cred eu,
pentru care rolul parental pare a fi o criză.
Nu avem reguli, scenarii sau norme
despre ce să facem când apare un copil
acum că ambii părinți muncesc.
Scriitorul Michael Lewis a zis asta foarte bine.
A spus că cea mai sigură cale
pentru ca un cuplu să înceapă să se certe
e să ia cina împreună cu alt cuplu
a cărui organizare a sarcinilor
e un pic mai diferită,
pentru că în drum spre casă, în mașină,
vor discuta cam așa:
„Ai auzit și tu că Dave e cel care
duce copiii la școală în fiecare dimineață?”
(Râsete)
În lipsa scenariilor care ne spun cine ce face
în această minunată lume nouă, cuplurile se ceartă,
și ambii părinți
au doleanțele lor justificate.
Mamele, cel mai adesea
fac mai multe lucruri în același timp, când sunt acasă,
iar tații, când sunt acasă,
fac, cel mai adesea, un singur lucru.
Dacă găsești un bărbat acasă, sunt șanse mari
să facă un singur lucru pe rând.
De fapt, UCLA a condus recent un studiu
despre cea mai comună configurație
a unei familii din clasa de mijloc.
Ghiciți rezultatul?
Tatăl de unul singur într-o cameră.
Conform studiului american asupra alocării timpului,
mamele încă petrec de două ori mai mult timp decât tații crescându-și copiii,
ceea ce e mai bine decât pe vremea Ermei Bombeck,
dar tot cred că ceva ce ea a scris
încă este foarte relevant:
„N-am mai fost singură la baie din octombrie”.
(Râsete)
Dar și bărbații fac destule.
Petrec mai mult timp cu copiii
decât au petrecut tații lor cu ei.
Muncesc, în medie, mai multe ore plătite
decât soțiile lor,
și vor cu adevărat să fie părinți buni
și dedicați.
Azi, tații, nu mamele, sunt cei
care semnalează cel mai mare conflict între muncă și viața privată.
În orice caz, apropo,
dacă vi se pare că e greu pentru familiile tradiționale
să se descurce cu noile roluri,
doar imaginați-vă cum este
pentru familiile netradiționale:
familii cu doi tați, sau cu două mame,
familiile cu un singur părinte.
Ele improvizează pe măsură ce merg.
Acum, într-o țară mai progresistă,
și iertați-mă că cedez acestui clișeu,
numind, desigur, Suedia,
părinții pot conta mai mult
pe ajutorul statului.
Sunt țări care recunosc
anxietatea și rolurile în schimbare
ale părinților.
Din păcate, Statele Unite nu e printre ele,
așa că dacă vă întrebați ce are în comun SUA
cu Papua Noua Guinee și Liberia
e asta:
Nici noi nu avem un regulament pentru concediul de maternitate plătit.
Suntem una din cele opt țări care nu au.
În vremurile astea atât de confuze,
există un singur țel
asupra căruia toți părinții sunt de acord,
fie că sunt mame feroce sau pașnice,
ca elicopterul sau drona,
anume, fericirea copiilor noștri e primordială.
Asta înseamnă
să crești copii în vremuri
când sunt fără valoare economică,
dar de neprețuit emoțional.
Suntem custozii stimei lor de sine.
Singura mantră de care nu s-a îndoit niciun părinte este:
„Tot ce vreau e să fie copiii mei fericiți”.
Nu mă înțelegeți greșit:
cred că fericirea e un scop minunat pentru un copil.
Dar este un scop foarte vag.
Fericire și încredere de sine,
să îi învățăm pe copii despre ele nu e la fel
ca și când i-am învăța cum să are câmpul.
Nu e ca mersul pe bicicletă.
Nu există nicio bibliografie pentru asta.
Fericirea și încrederea de sine pot deriva din alte lucruri,
dar nu pot fi scopuri de sine stătătoare.
Fericirea unui copil
e o povară nedreaptă dusă de părinte.
Iar fericirea e o povară și mai nedreaptă
pusă în seama unui copil.
Trebuie să vă spun,
cred că asta provoacă excese ciudate.
Acum suntem atât de anxioși
să ne protejăm copiii de urâtul din lume
încât îi apărăm de Sesame Street.
Aș vrea să pot spune că glumesc,
dar dacă mergeți să cumpărați
primele episoade pe DVD din Sesame Street,
așa cum am făcut eu din nostalgie,
o să găsiți un avertisment la început
că conținutul nu este potrivit
pentru copii.
(Râsete)
Pot să repet?
Conținutul original al Sesame Street
nu este potrivit pentru copii.
Când a fost întrebat despre asta de New York Times,
un producător al showului a dat o serie de explicații.
Una a fost că Cookie Monster fuma pipă
în unul din episoade și apoi a înghițit-o.
Un exemplu rău. Nu știu.
Dar ceea ce m-a marcat
a fost când producătoarea a spus că nu știe
dacă Oscar the Grouch ar putea fi inventat azi
din cauză că era prea deprimant.
Nu vă pot spune cât mă întristează.
(Râsete)
Vă uitați la o femeie
care are un tabel periodic al personajelor Muppets
pe peretele de la serviciu.
Marioneta ofensatoare, chiar aici.
El e fiul meu, în ziua când s-a născut.
Eram euforică precum un zmeu înălțat cu morfină.
Avusesem o cezariană la care nu mă așteptam.
Dar chiar și cu privirea încețoșată de sedative,
am avut un gând foarte clar
prima dată când l-am ținut în brațe.
I-am șoptit la ureche.
I-am zis: „Voi încerca din răsputeri să nu te rănesc”.
A fost un jurământ hipocratic,
și nici măcar nu am știut că îl zic.
Dar acum îmi dau seama
că jurământul hipocratic
e un țel mai realist decât fericirea.
De fapt, după cum ar spune orice părinte,
este extrem de greu.
Cu toții am spus sau am făcut lucruri
pe care ne-am dori să le putem șterge.
Cred că în alte vremuri
nu aveam așteptări atât de mari de la noi înșine,
și e important să ținem minte asta
data viitoare când ne uităm cu inima gonind
la acele rafturi cu cărți.
Nu sunt sigură cum să creăm norme noi
pentru această lume,
dar cred că
în misiunea noastră disperată să creștem copii fericiți,
ne însușim o povară morală greșită.
Mi se pare un scop mai bun,
și, îndrăznesc să spun, și mai corect,
să ne concentrăm să creștem copii mai productivi
și mai etici,
și doar să sperăm că fericirea va veni în calea lor
în virtutea binelui pe care îl fac,
și a realizărilor lor,
și a iubirii pe care le-o purtăm.
Asta, în orice caz, e o alternativă la lipsa unui scenariu.
Fără a avea scenarii noi,
ne ghidăm după cele mai vechi:
politețe, etica muncii, iubire,
și lăsăm fericirea și stima de sine să se descurce singure.
Cred că dacă am face cu toții asta,
copiilor tot le-ar fi bine,
și părinților la fel,
ba poate chiar mai bine, amândurora.
Mulțumesc.
(Aplauze)