Kada sam se ja rodila,
postojala je samo jedna knjiga
o odgoju djece.
Njezin autor je dr. Spock.
(Smijeh)
Hvala što mi podilazite,
oduvijek sam željela ovo učiniti.
Bio je to Benjamin Spock,
a njegova knjiga se zvala "Odgoj i njega djeteta"
Knjiga se prodala u gotovo 50 milijuna primjeraka prije njegove smrti.
Danas, kada kao majka šestogodišnjaka
uđem u knjižaru Barnes and Noble,
ugledam ovo.
Nevjerojatna je raznolikost knjiga
koju možete pronaći na tim policama.
Postoje vodiči za odgoj ekološki osvještenog djeteta,
djeteta s bezglutenskom prehranom
djeteta otpornog na bolesti
što je, ako se mene pita, pomalo jezivo.
Postoje vodiči za odgoj dvojezičnog djeteta
čak i ako se kod kuće govori samo jedan jezik.
Postoje vodiči za odgoj financijski pametnog djeteta
i znanstveno orijentiranog djeteta
te djeteta koje je ekspert za jogu.
Osim možda priručnika kako naučiti dijete
da onesposobi atomsku bombu,
postoji vodič više manje za sve ostalo.
Sve ove knjige su dobronamjerne.
Sigurna sam da su mnoge od njih izvrsne.
No sve u svemu, žao mi je,
ali ne vidim pomoć
kada pogledam tu policu.
Vidim anksioznost.
Vidim ogroman šareni spomenik
našoj kolektivnoj panici
zbog kojeg želim znati
zbog čega je odgoj naše djece
povezan s toliko tjeskobe
i toliko nedoumica?
I zašto smo na sto muka
zbog nečeg što su ljudska bića
uspješno činila tisućljećima,
mnogo prije foruma o roditeljstvu
i znanstveno recenziranih istraživanja?
Zašto toliko majki i očeva
doživljava roditeljstvo kao neku vrstu krize?
Kriza možda zvuči kao prejaka riječ,
no postoje podaci koji govore suprotno.
Postoji znanstveni rad upravo ovakvog naslova,
"Roditeljstvo kao kriza", objavljen 1957. godine
te je u preko 50 narednih godina
mnoštvo znanstvenika
zabilježilo prilično jasan obrazac
roditeljske tjeskobe.
Roditelji doživljavaju više stresa nego oni koji nisu roditelji.
Njihovo zadovoljstvo u braku je niže.
Mnoga istraživanja
su ispitivala kako se osjećaju roditelji
kada provode vrijeme s djecom
i rezultati često nisu bili bajni.
Prošle godine sam razgovarala sa znanstvenikom
Matthewom Killingsworthom
koji radi na vrlo maštovitom projektu
koji prati ljudsku sreću.
Evo što mi je rekao da je otkrio:
"Interakcija s prijateljima
je bolja od interakcije sa supružnikom
koja je bolja od interakcije s rodbinom
koja je bolja od interakcije s poznanicima
koja je bolja od interakcije s roditeljima
koja je bolja od interakcije s djecom
koji su na istoj razini sa strancima."
(Smijeh)
Ali evo u čemu je stvar.
Tri godine sam proučavala
podlogu ovih podataka
i problem nije u djeci.
Nešto u roditeljstvu danas, upravo u ovom trenutku
je problem.
Konkretno, mislim da ne znamo
što bi roditeljstvo trebalo biti.
Roditeljstvo kao glagol (parent) u engleskom
je u upotrebi tek od 1970.
Naše uloge majki i očeva su se promijenile.
Promijenile su se i uloge naše djece.
Svi mi mahnito improviziramo
snalazeći se u situacijama
za koje nema scenarija
i ako ste vrhunski jazz glazbenik
improviziranje je sjajno,
ali nama ostalima
može izgledati kao kriza.
Kako smo se našli u ovoj situaciji?
Kako se dogodilo da se pokušavamo snaći
u odgoju djece
bez ikakvih pravila da nas vode?
Za početak, dogodila se
značajna povijesna promjena.
Do nedavno,
djeca su radila, prvenstveno na našim farmama,
ali i u tvornicama, mlinovima, rudnicima.
Djeca su bila imovina.
Početkom 20. stoljeća
stali smo na kraj ovakvom uređenju.
Priznali smo prava djece,
zabranili da djeca rade,
usredotočili se na obrazovanje
te je škola postala novo radno mjesto djeteta.
I hvala Bogu na tome.
No time je uloga roditelja
postala još više zbunjujuća.
Staro uređenje možda nije bilo
izrazito etično, ali je bilo recipročno.
Djeci smo pružili hranu, odjeću, utočište
i upute za moralno ponašanje,
a ona su zauzvrat stvarala prihod.
Kada su djeca prestala raditi,
ekonomska računica roditeljstva se promijenila.
Djeca su postala, riječima jednog
briljantnog makar potpuno surovog sociologa,
"ekonomski bezvrijedna, ali emocionalno neprocjenjiva."
Pa radije nego da oni rade za nas,
mi smo počeli raditi za njih
te je kroz samo nekoliko desetljeća
postalo jasno:
ako želimo da naša djeca budu uspješna,
škola nije dovoljna.
Danas su izvannastavne aktivnosti novi posao djeteta,
ali to je i naš posao
jer ih mi razvozimo na sportske aktivnosti.
Ogromne hrpe domaćih zadaća su novi posao djeteta,
ali to je također i posao za nas
jer ih mi moramo provjeriti.
Prije otprilike tri godine, jedna teksašanka
mi je rekla nešto
što mi je slomilo srce.
Rekla je, gotovo usputno,
"Domaća zadaća je večera današnjeg doba"
Pripadnici srednjeg sloja ulažu svo svoje vrijeme,
energiju i resurse u svoju djecu,
iako pripadnici srednjeg sloja
imaju sve manje tih stvari za dati."
Majke danas provode više vremena sa svojom djecom,
nego što su ga provodile 1965.
kada većina žena nije niti bila zaposlena.
Za roditelje bi vjerojatno bilo jednostavnije
da izvršavaju svoje nove uloge
kada bi znali za što pripremaju djecu.
Ovo je još jedna od stvari koja čini moderno roditeljstvo
tako zbunjujućim.
Nemamo pojma koji je dio naše mudrosti, ako ikoji,
koristan našoj djeci.
Svijet se mijenja toliko brzo
da je to nemoguće znati.
Ovo je bila istina čak i kad sam ja bila mlada.
Kada sam ja bila dijete, točnije srednjoškolka,
rečeno mi je da ću biti izgubljena
u novoj globalnoj ekonomiji
ako ne budem znala Japanski.
I uz svo dužno poštovanje prema Japancima,
nije baš tako ispalo.
Danas postoje tipovi roditelja srednjeg sloja
koji su opsjednuti idejom da nauče djecu mandarinski kineski
i možda su na pravom tragu,
ali ne možemo sa sigurnošću znati.
Tako, iako ne možemo predvidjeti budućnost,
ono što svi činimo, kao dobri roditelji,
je da pokušavamo pripremiti našu djecu
za sve moguće tipove budućnosti
u nadi da će se bar dio našeg truda isplatiti.
Našu djecu učimo igrati šah
misleći da će im možda trebati analitičke vještine.
Upisujemo ih na timske sportove
misleći da će im možda trebati vještine suradnje
kad budu išli na harvardsku poslovnu školu.
Pokušavamo ih naučiti da budu financijski mudri,
znanstveno nastrojeni, ekološki osviješteni
i ne jedu gluten
iako je možda sad pravo vrijeme da vam kažem da
ja nisam bila ekološki osviještena i da sam jela gluten kao dijete.
Jela sam zdjele pirea od makarona i govedine.
I znate što? Dobro sam.
Plaćam poreze.
Imam stalni posao.
Čak sam pozvana da održim govor na TED-u.
Ali današnja pretpostavka je
da ono što je bilo dovoljno dobro za mene ili za moje starce
nije više dovoljno dobro.
Pa svi sumanuto jurimo do te police
jer nam se čini ako ne pokušavamo sve
da je to isto kao da ne činimo ništa
i ne ispunjavamo obveze prema svojoj djeci.
Dakle dovoljno je teško snalaziti se u našim
novim ulogama majki i očeva.
Sad ovom problemu dodajte još nešto:
također se pokušavamo snaći u novim ulogama
muževa i žena
jer je većina žena danas zaposlena.
Mislim da je ovo još jedan razlog
zbog kojeg roditeljstvo izgleda kao kriza.
Nemamo pravila, scenarija ili obrazaca
što činiti kada stigne dijete
sada kada su i mama i tata hranitelji obitelji.
Pisac Michael Lewis je ovo
jako dobro sročio.
Rekao je da je najsigurniji način
da se par počne svađati
da odu na večeru s drugim parom
čija je podjela poslova
mrvicu drugačija nego njihova
jer će razgovor u autu na putu kući
teći otprilike ovako:
"Onda, jesi čuo da je Dave taj koji
prati djecu u školu svako jutro?"
(Smijeh)
Bez scenarija koji nam govori tko što radi
u ovom vrlom novom svijetu, parovi se svađaju
te i majke i očevi imaju svaki svoje
legitimne pritužbe.
Majke će vjerojatno
raditi više poslova odjednom kad su kod kuće
dok će očevi, kad su kod kuće,
vjerojatno raditi samo jedan posao.
Nađite bilo kojeg muškarca doma i dobre su šanse
da radi samo jednu stvar u isto vrijeme.
Zapravo, na UCLA je nedavno provedena studija
koja je promatrala najčešću konfiguraciju
članova obitelji u domovima srednjeg sloja.
Pogodite kako je izgledala?
Tata sam u sobi.
Prema anketi
majke još uvijek dvostruko više brinu za djecu, nego očevi
što je bolje nego u vrijeme Erme Bombeck,
ali mislim da je nešto što je ona napisala
vrlo aktualno:
"Nisam bila sama u kupaonici od listopada."
(Smijeh)
No evo o čemu se radi: muškarci čine puno.
Provode više vremena s djecom
nego što su njihovi očevi provodili s njima.
U prosjeku rade više plaćenih sati
nego njihove supruge
i istinski žele biti dobri,
uključeni očevi.
Danas očevi, a ne majke
govore o sukobu privatnog života i posla.
U svakom slučaju, usput rečeno,
ako mislite da je tradicionalnim obiteljima teško
podijeliti ove nove uloge,
zamislite samo kako je
netradicionalnim obiteljima:
obiteljima s dva oca, obiteljima s dvije mame,
samohranim roditeljima.
Oni usitinu improviziraju u hodu.
U naprednijoj zemlji,
i ispričavam se na klišeu
pa spominjem, da, Švedsku,
roditelji su se mogli osloniti na državu
za podršku.
Postoje zemlje koje prepoznaju
tjeskobu i izmijenjene uloge
majki i očeva.
Nažalost, SAD nisu jedna od tih zemalja
pa ako ste se pitali što SAD
imaju zajedničkog s Papua Novom Gvinejom i Liberijom
to je ovo:
Ni SAD nemaju zakon o plaćenom porodiljnom dopustu.
Mi smo jedna od osam zemalja koja ga nema.
U ovo doba intenzivne zbunjenosti
postoji samo jedan cilj oko kojeg
se mogu složiti svi roditelji,
a taj je, bilo da se radi o
preambicioznim ili hipi mamama, helikopterima ili lebdjelicama,
da je sreća naše djece na prvom mjestu.
Eto što znači
odgajati djecu u doba
kada su ekonomski bezvrijedna,
ali emocionalno neprocjenjiva,
Mi smo čuvari njihova samopoštovanja.
Mantra koju ni jedan roditelj ne dovodi u pitanje je:
"Sve što želim za svoju djecu jest da budu sretna."
I nemojte me krivo shvatiti,
mislim da je sreća divan cilj za dijete.
Ali je ujedno i teško uhvatljiv.
Sreća i samopouzdanje,
učenje djece koje nije poput učenja
kako orati polje.
Nije poput učenja vožnje bicikla.
Ne postoji kurikulum za to.
Sreća i samopouzdanje mogu biti nusproizvod drugih stvari,
ali ne mogu biti cilj same po sebi.
Djetetova sreća
je nepošten teret svaljen na roditelja.
A još je nepoštenije taj teret
svaliti na dijete.
I moram vam reći,
mislim da vodi vrlo čudnom pretjerivanju.
Toliko smo pod pritiskom
da moramo zaštititi našu djecu od ružnih stvari
da ih štitimo od "Ulice Sezam."
Voljela bih da mogu reći da se šalim u vezi ovoga,
no ako kupite
prvih par epizoda "Ulice Sezam" na DVD-u,
kao što sam ja iz nostalgije učinila,
vidjet ćete upozorenje na početku
koje kaže da sadržaj nije prikladan
za djecu.
(Smijeh)
Mogu li samo ovo ponoviti?
Sadržaj originalne "Ulice Sezam"
nije prikladan za djecu.
Kada ih je New York Times upitao o ovome,
producentica emisije je dala cijeli niz objašnjenja.
Jedno je bilo da Cookie Monster puši lulu
u jednom skeču i zatim je proguta.
Loš primjer, ili što već.
Ali nešto što mi se urezalo u pamćenje
je da je rekla da ne zna
bi li gunđalo Oscar danas bio izmišljen
jer je predepresivan.
Ne mogu vam opisati koliko me to žalosti.
(Smijeh)
Gledate u ženu
koja ima periodni sustav Muppeta
na zidu na radnom mjestu.
Sporni muppet, evo ga ovdje.
Ovo je moj sin na dan svog rođenja.
Bila sam na morfiju.
Imala sam nepredviđeni carski rez.
Ali čak i u toj izmaglici uzrokovanoj lijekovima,
imala sam jednu jasnu misao
prvi put kad sam ga primila.
Šapnula sam mu je u uho.
Rekla sam: "Jako ću se truditi da te ne povrijedim."
To je bila Hipokratova zakletva,
a nisam niti znala da je izgovaram.
Ali sada mi postaje jasno
da je Hipokratova zakletva
puno realističniji cilj nego sreća.
Zapravo, kao što će vam svaki roditelj reći,
to je iznimno teško.
Svatko od nas je činio ružne stvari
za koje bismo voljeli da ih možemo poništiti.
Mislim da u neka druga doba
nismo očekivali tako puno od samih sebe
i važno je da to svi zapamtimo
dok idući put uzlupana srca budemo buljili
u te police s knjigama.
Nisam sigurna kako se stvaraju nova pravila
za ovaj svijet,
no mislim da
u našoj očajničkoj misiji da stvorimo sretnu djecu
možda na sebe preuzimamo pogrešan moralni teret.
Čini mi se da je bolji cilj,
a usudila bih se reći i plemenitiji,
usredotočiti se na stvaranje produktivne djece
i moralne djece
te se jednostavno nadati da će im sreća nadoći
zbog dobrih stvari koje čine
i zbog njihovih postignuća
i ljubavi koju od nas osjećaju.
To je barem jedan od odgovora na nemanje scenarija.
Bez novih scenarija,
jednostavno pratimo najstariji koji postoji --
poštenje, radna etika, ljubav —
i puštamo da se sreća i samopoštovanje pobrinu sami za sebe.
MIslim da kada bismo svi to činili,
djeca bi i dalje bila dobro
kao i njihovi roditelji,
možda čak i bolje.
Hvala vam.
(Pljesak)