Martin Luther King Jr.
sa följande i ett tal 1968, om medborgarrättsrörelsen:
"I slutändan
kommer vi inte att minnas våra fienders ord,
utan våra vänners tystnad."
Som lärare har jag tagit detta budskap till hjärtat.
Varje dag och överallt omkring oss
ser vi tystnadens konsekvenser
ta sig uttryck i diskriminering,
våld, folkmord och krig.
I mitt klassrum utmanar jag mina elever
att undersöka tystnaderna i deras egna liv
genom poesi.
Tillsammans försöker vi fylla dessa rum,
känna igen dem
och namnge dem,
för att förstå att de inte behöver vara en källa till skam.
I ett försök att skapa en klassrumsmiljö
där mina elever vågar dela med sig
av sina egna tystnader,
har jag satt upp fyra grundprinciper
längst fram i klassrummet
och som alla elever måste underteckna vid årets början:
läs kritiskt, skriv medvetet,
tala tydligt, berätta din sanning.
Jag funderar ofta på den sista punkten,
berätta din sanning.
Och jag insåg att jag,
för att få mina elever att tala ut,
var tvungen att berätta min sanning
och vara ärlig mot dem
om de gånger då jag misslyckats.
Så jag berättar för dem att jag,
som barn i en katolsk familj i New Orleans,
under påskfastan fick lära mig
att det mest meningsfulla man kan göra
är att avstå från något,
att offra något man gillar
för att visa Gud att man förstår hans helighet.
Jag har avstått från läsk, McDonalds, pommes frites,
tungkyssar och allt däremellan.
Ett år avstod jag dock från att prata.
Jag insåg att det mest värdefulla jag kunde offra
var min egen röst, men det jag inte hade förstått
var att jag hade gett upp den för länge sen.
Jag ägnade så mycket av min tid
åt att säga det folk ville höra
istället för det de borde höra.
Hur skulle väl jag kunna vara någons samvete
när mitt eget jag ännu var under arbete,
så ibland sa jag helt enkelt ingenting
och blidkade okunskapen med min tystnad,
omedveten om att bekräftelse inte kräver ord
för att bekräfta sin existens.
När Christian som bög bankades på
körde jag händerna i fickan
och böjde blicken bort som om jag ingenting såg.
Mitt skåp förblev låst i veckor då dess reglade lås
speglade det lås jag satt på mina läppar
när den hemlöse mannen på hörnet
tittade på mig med en blick
som bara bad om att bli sedd
var jag mer intresserad av min Apple-skärm
än att ge honom ett.
När kvinnan på insamlingsgalan sa:
"Jag är stolt över dig.
Det måste var så svårt att utbilda dessa fattiga, dumma unga."
bet jag min tunga, för vi behövde hennes förmögenhet
mer än mina elever behövde sin värdighet.
Vi tillbringar så mycket tid
åt att lyssna på vad folk säger
att vi sällan tänker på vad de inte säger.
Tystnad är en restprodukt av rädsla.
Det är att märka sina brister,
att massakrera och makulera sin tunga.
Det är luften som retirerar från ditt bröst,
då den inte törs husera i din lunga.
Tystnad är folkmordet i Rwanda. Tystnad är Katrina.
Det är ljudet du hör när liksäckarna sinat.
Det är ljudet efter att snaran dragits åt.
Det är känslokyla. Det är kedjor. Det är lyx. Det är lidande.
Du kan inte välja dina strider
när dina strider redan valt dig.
Jag vägrar att låta tystnaden omsluta min obeslutsamhet.
Christian, du är ett lejon,
en fristad av djärvhet och genialitet.
Jag ska fråga uteliggaren om hans namn
och om hans dag,
för ibland önskar vi bara en öppen famn.
Jag ska berätta för kvinnan att mina elever
kan tala om transcendentalism som om de vore Thoreau,
och bara för att du precis sett "The Wire"
vet du inte något om mina elever.
Så i år,
istället för att avstå från något,
kommer jag att leva varje dag som om en mikrofon
monterats under min tunga,
en scen under mina hämningar.
För vem behöver en talarstol
när allt som krävs är ens röst?
Tack.
(Applåder)