Martin Luther King Junior,
în discursul din 1968, vizând drepturile civile, spune:
„În cele din urmă, ne vom aminti nu cuvintele dușmanilor noștri,
ci tăcerea prietenilor noștri.”
Ca profesor, am interiorizat acest mesaj.
În fiecare zi, în jurul nostru
observăm consecințele tăcerii
manifestându-se prin discriminare,
violență, genocid și război.
În clasă îi încurajez pe elevi
să examineze tăcerile din viețile lor
prin poezie.
Explorăm împreună tăcerile,
ca să le recunoască, să le numească,
să înțeleagă că nu-s surse de rușine.
În efortul de a promova o atmosferă în clasă
în care elevii se simt în siguranță
exprimând intimitatea propriilor tăceri,
am stabilit patru principii de bază
afișate în fața clasei
și semnate de elevi la începutul anului:
citește cu ochi critic, scrie conștient,
vorbește clar, exprimă-ți adevărul.
Mă gândesc mult la ultimul punct:
spune-ți adevărul.
Și am realizat că cerând elevilor mei
să-și spună adevărul,
trebuia să le spun adevărul meu,
să fiu sincer cu ei
despre momentele cînd am eșuat.
Le-am spus că am crescut
într-o familie catolică din New Orleans.
În Postul Mare, mereu mi se spunea
că un gest semnificativ era să renunț,
să sacrific ceva în care mă complăceam de obicei
ca să-i dovedești lui D-zeu că-i înțelegi sfințenia.
Am renunțat la suc, la McDonald, la cartofi prajiți,
la sărutările franceze și altele asemenea.
Dar într-un an am renunțat să mai vorbesc.
Credeam că cel mai valoros lucru
pe care-l puteam sacrifica era propria voce.
Dar nu realizam că, de fapt,
renunțasem la voce demult.
Petrecusem atât de mult din viață
spunând oamenilor ce doreau să audă
în loc de ce aveau nevoie.
Mi-am spus că nu-s menit să fiu conștiința nimănui
înainte s-o descopăr pe a mea,
încât uneori nu spuneam nimic,
învăluindu-mi ignoranța în tăcere,
neînțelegând că validarea
n-are nevoie de cuvine să-i sprijine existența.
Când Cristian a fost bătut pentru că era gay,
am băgat mâinile-n buzunar,
am plecat cu capu-n jos
pretinzând că nu văzusem.
N-am descuiat dulapul multe săptămâni,
îmi amintea de lacătul de pe buze-mi.
Când nevoiașul din colț mi s-a uitat în ochi
căutând confirmarea că merita să fie văzut.
Eram mai preocupat de telefonul meu Apple
decât să-i ofer un măr.
Când la strângerea fondurilor, doamna mi-a zis:
„Sunt mândră de tine.
Trebuie că-i greu să predai copiilor săraci cu duhul”,
mi-am mușcat buza căci aveam nevoie de banii ei
mai mult decât elevii mei de demnitate.
Irosim atâta timp ascultând ce spun oamenii,
încât rar suntem atenți la ce nu spun.
Tăcerea-i o rămășiță de teamă.
E simțirea defectelor
ce-ți ghilotinează limba.
E aerul ce-ți iese din piept
căci nu se simte sigur în plămânii tăi.
E genocidul din Rwanda. E Katrina.
E ce auzi când nu mai sunt saci pentru cadavre.
E sunetul după ce ștreangul e pus.
E cenușă și lanțuri, privilegiu și durere.
Nu-i timp să-ți alegi lupta când lupta te-a ales deja pe tine.
Nu voi lasa tăcerea să-mi încolăcească șovăielile.
O să-i spun lui Cristian că-i un viteaz,
un lăcaș de curaj și măreție.
Îl voi întreba pe cerșetor cum îl cheamă și cum i-a fost ziua
căci uneori tot ce dorim e să ne simțim umani.
Voi spune doamnei că elevii mei
pot vorbi de transcendentalism ca însuși Thoreau
și doar pentru c-a văzut un episod din 'The Wire'
nu înseamnă c-ai habar despre elevii mei.
Așa că în acest an,
în loc să tac,
voi trăi precum un microfon mi-ar fi sub limbă,
ca o scenă care să-mi expună inhibiția.
Căci cui îi trebuie o tribună
când tot ce ai nevoie
ți-e vocea?
Mulțumesc.
(Aplauze)