Dr. Martin Luther King Jaunesnysis
1968-ųjų kalboje apie pilietinių teisių judėjimą
teigia, kad „Galų gale
atminsime ne savo priešų žodžius,
bet savo draugų tylėjimą.“
Būdamas mokytoju, įsisavinau šią žinutę.
Kiekvieną dieną aplink save
matome tylėjimo pasekmes,
pasireiškiančias diskriminacija,
smurtu, genocidu ir karu.
Per pamokas kviečiu mokinius
tyrinėti savo gyvenimo tylėjimą
per poeziją.
Dirbame, kad užpildytume tas erdves,
jas pripažintume, įvardintume,
suvoktume, kad jos nėra gėdingos.
Kadangi klasėje norėjau sukurti tokią atmosferą,
kurioje mokiniai jaustųsi saugiai
dalindamiesi savo tylėjimu,
lentoje užrašiau 4 pagrindinius principus,
dėl kurių laikymosi
kiekvienas mokinys privalo pasirašyti mokslo metų pradžioje:
skaitome kritiškai, rašome apgalvotai,
kalbame aiškiai, pasakome savo tiesą.
Pagaunu save daug mąstant apie pastarąjį –
„Pasakome savo tiesą“.
Supratau vieną dalyką:
jei ketinu raginti savo mokinius pasisakyti,
turiu pasakyti jiems savo tiesą
ir būti atviras apie tuos kartus,
kai man nepavykdavo to padaryti.
Taigi sakau jiems, kad augdamas
katalikų šeimoje Naujajame Orleane,
išmokau, jog prasmingiausia,
ką buvo galima padaryti per gavėnią,
tai kažko atsisakyti,
paaukoti mėgstamą dalyką,
kad įrodytum suprantantis Dievo šventumą.
Atsisakydavau gazuotų gėrimų, „McDonald's“, bulvyčių,
prancūziškų bučinių, ir dar daugiau.
Tačiau vienais metais, atsisakiau kalbėti.
Man atrodė, vertingiausia, ką galėjau paaukoti,
buvo mano balsas, nors, gerai pagalvojus,
jį buvau paaukojęs jau seniai.
Praleidau tiek gyvenimo metų
sakydamas tai, ką žmonės norėjo išgirsti,
vietoj to, ko jiems reikėjo,
įsikalbėjau, kad negaliu apeliuoti į kitų sąžinę,
kol neprisibeldžiau iki savosios,
taigi kartais tiesiog nesakiau nieko,
tarsi numalšindamas savo neišmanymą,
nežinodamas, kad palaikymui išsakyti
nebūtinai reikia žodžių.
Kai Christian sumušė už buvimą gėjumi,
sugrūdau rankas į kišenes
ir nunėręs galvą nuėjau, lyg nieko nepastebėjau.
Negalėjau naudotis savo spintele, nes užrakto sklendė
man priminė dėl ko sučiaupiau lūpas,
kai benamis prie kampo
pažiūrėjo į mane akimis, ieškančiomis
patvirtinimo, kad yra vertas būti matomas.
Buvau labiau užsiėmęs savo Apple tapšnojimu,
nei jo vieno pamaitinimu.
Kai moteris per labdaros pokylį
tarė „Didžiuojuosi jumis.
Turėtų būti sunku mokyti tuos vargšus, neprotingus vaikus.“
Aš prikandau sau lūpą, nes mums reikėjo jos pinigų
labiau, nei mano mokiniams – jos orumo.
Mes praleidome tiek daug laiko,
klausydamiesi žmonių sakomų dalykų,
kad retai skyrėme dėmesio dalykams, kurie buvo nutylimi.
Tylėjimas yra baimės liekana.
Ji jaučia tavo trūkumus,
ji nukerta tavo liežuvį.
Tai oras, srūvantis iš tavo krūtinės,
nes nesijaučia saugus tavo plaučiuose.
Tylėjimas yra Ruandos genocidas. Tylėjimas yra uraganas Katrina.
Tai yra tai, ką girdi, kai nepakanka maišų kūnams.
Tai garsas, kai kilpa jau užrišta.
Tai anglys. Pančiai. Privilegija. Ir skausmas.
Nebėra laiko pasirinkti mūšio,
kai tavo mūšiai tave jau pasirinko.
Aš neleisiu tylėjimui apsivyti mano neryžtingumo.
Pasakysiu Christian, kad jis yra liūtas,
drąsos ir talentų šventovė.
Aš paklausiu to benamio, koks jo vardas
ir kaip jam sekasi, nes kartais
visi žmonės nori būti žmonėmis.
Pasakysiu tai moteriai, kad mano mokiniai kalba
apie transcendenciją, lyg jų antras vardas būtų Toro,
ir, kad jei pažiūrėjo vieną „Blakė" seriją,
nereiškia, kad žino viską apie mano vaikus.
Taigi šiemet,
užuot kažko atsisakęs,
aš gyvensiu kasdien, tarsi mikorofonas
būtų paslėptas po mano liežuviu,
o po slopinimu stovėtų scena.
Nes kam reikalinga tribūna,
kai viskas, ko reikia, yra tavo balsas?
Dėkoju.
(Plojimai.)