דוקטור מרטין לותר קינג הבן,
בנאום בשנת 1968 בו הוא הוגה במהלכה של התנועה לזכויות האזרח,
אמר, "בסופו של דבר,
אנחנו לא נזכור את מילות יריבינו
כי אם את שתיקת חברינו."
כמורה, אני הפנמתי את המסר הזה.
כל יום, מסביבנו,
אנחנו רואים את תוצאות השתיקה
הבאות לידי ביטוי בצורה של אפליה,
אלימות, רצח-עם ומלחמה.
בכיתה, אני מאתגר את תלמידי
להתעמק בשתיקות שבחייהם שלהם
דרך שירה.
אנחנו עובדים יחד למלא את החללים הללו,
להכיר בהם, לתת להם שמות,
להבין שהם אינם צריכים להיות מקורות לבושה.
בנסיון ליצור תרבות בכיתתי
בה התלמידים מרגישים בטוחים לחלוק את האינטימיות
של השתיקות שלהם,
יש לי ארבע עקרונות יסוד הכתובים על הלוח
הנמצא מול כיתתי,
ועליהם כל תלמיד חותם בתחילת השנה:
קיראו בעין ביקורתית, כיתבו בצורה מודעת,
דברו בצורה ברורה, אימרו את האמת שלכם.
ואני מוצא עצמי חושב רבות על הנקודה האחרונה הזו,
"אימרו את האמת שלכם."
והבנתי כי
אם אני עומד לבקש מהתלמידים שלי לדבר,
יהיה עליי לאמר את האמת שלי
ולהיות כן עימם באשר לפעמים
בהן כשלתי לעשות כן.
אז אני אומר להם שבזמן שגדלתי,
בתור ילד ממשפחה קתולית בניו אורלינס,
תמיד לימדו אותי שבזמן התענית
הדבר המשמעותי ביותר שאדם יכול לעשות
היה לוותר על משהו.
להקריב דבר שלרוב אתה נהנה ממנו
בכדי להוכיח לאלוהים כי אתה מבין את קדושתו.
וויתרתי על משקאות מוגזים, מק'דונלדס, צ'יפס,
נשיקות צרפתיות, וכל מה שבינהם.
אך שנה אחת, וויתרתי על הדיבור.
שיערתי כי הדבר היקר ביותר שאותו אוכל להקריב
היה קולי שלי, אך אז לא הבנתי
שוויתרתי עליו כבר לפני זמן רב.
ביליתי כה רבות מחיי
באומרי לאנשים את הדברים שהם רצו לשמוע
במקום מה שהיו צריכים לשמוע,
לעצמי אמרתי שאני לא אמור להיות מצפונו של איש
מכיוון שעדיין הייתי צריך לגלות את מצפוני שלי,
אז לפעמים לא הייתי אומר דבר,
מספק את הבורות עם השתיקה שלי,
מבלי להיות מודע לכך שאימות לא זקוק למילים
בכדי לאשרר את קיומו.
כאשר כריסטיאן הוכה על שום היותו גיי,
הכנסתי את ידיי לכיסיי
והלכתי בראש שמוט כמו לא שמתי לב לדבר.
לא יכולתי להשתמש בתא שלי במשך שבועות מכיוון שהמנעול
הזכיר לי את המנעול שהצבתי על שפתיי
כאשר חסר הבית בפינה
הסתכל לי בעיניים, בבקשו בסך הכל
אחר אישוש לכך שהוא ראוי למבט.
הייתי עסוק יותר בלגעת במסך ה'אפל' (תפוח) שלי
מאשר להאכיל אותו בתפוח.
כאשר האישה באירוע ההתרמה
אמרה "אני כה גאה בך.
זה בטח כל כך קשה ללמד את אותם ילדים מסכנים וחסרי השכלה,"
נשכתי את השפה שלי, משום שמסתבר שהיינו זקוקים לכספה
יותר מאשר שתלמידי היו זקוקים לכבודם.
אנו משקיעים זמן רב
בשמיעת הדברים שאנשים אומרים
עד כי אנו בקושי שמים לב לדברים שהם אינם אומרים.
השתיקה היא שאריות הפחד.
זה להרגיש את הפגמים שלך
החותכים באיבחה את לשונך.
זהו האוויר הנסוג מהחזה שלך
מכיוון שהוא אינו מרגיש בטוח בריאותך.
שתיקה היא רצח העם הרואנדי. שתיקה היא הוריקן קתרינה.
זה מה שאתה שומע כשלא נותרו מספיק שקי-גופות.
זהו הצליל לאחר שעניבת החנק כבר נקשרה.
הוא החריכה. הוא השלשלאות. הוא הזכות. הוא הכאב.
לא נותר לך זמן לבחור את המלחמות שלך
לאחר שהן כבר בחרו אותך.
אני לא אתן לשתיקה לכרוך עצמה סביב חוסר ההחלטיות שלי.
אני אומר לכריסטיאן כי הוא אריה,
מקדש של גבורה וזוהר.
אני אשאל את אותו חסר בית מהו שמו
ואיך עבר עליו יומו, משום שלפעמים
כל שאנשים רוצים להיות זה בני אנוש.
אני אומר לאותה אישה כי התלמידים שלי מדברים על
טרנסצנדטליזם כאילו שם משפחתם הוא ת'ורו,
ורק מכיוון שצפית בפרק אחד של "הסמוייה"
לא אומר שאת יודעת דבר על ילדי.
לכן השנה,
במקום לוותר על דבר מה,
אני אחיה כל יום כמו היה מיקרופון
חבוי מתחת ללשוני,
במה מתחת לעכבותי,
מכיוון שמי צריך דוכן נאומים
כאשר כל מה שאי פעם הייתם צריכים הוא את קולכם שלכם?
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)