Dr. Martin Luther King, Jr.
v projevu z roku 1986, ve kterém poukazuje na hnutí za lidská práva,
konstatuje: "Nakonec
si nebudeme pamatovat slova našich nepřátel,
ale mlčení našich přátel."
Jako učitel jsem přijal tuto zprávu za vlastní.
Každý den, všude kolem sebe
vidíme následky mlčení
projevující se ve formě diskriminace
násilí, genocidy a války.
Ve třídě vyzývám studenty,
aby zkoumali mlčení ve svých vlastních životech
skrze poezii.
Pracujeme společně, abychom zaplnili tato místa,
poznali je, pojmenovali je,
abychom pochopili, že nemusí být zdrojem studu.
Ve snaze vytvořit ve své třídě atmosféru,
kde se studenti nebojí sdílet intimnosti
o svém mlčení,
mám vyvěšeny čtyři základní principy, na tabuli,
která visí vpředu třídy
a kterou všichni studenti na začátku roku podepisují:
Čti kriticky, piš vědomě,
mluv jasně, říkej svou pravdu.
Často se přistihnu, že přemýšlím nad posledním bodem:
říkej svou pravdu.
A uvědomil jsem si,
že pokud po svých studentech budu chtít, aby se ozvali,
musím povědět svou pravdu
a být k nim upřímný o momentech,
kdy jsem to neučinil.
Tak jim říkám, že když jsem vyrůstal,
v katolické rodině v New Orleans,
během půstu jsem byl vždy učen,
že ta nejsmysluplnější věc, co může kdo udělat,
je se něčeho vzdát,
obětovat něco, v čem si většinou libujete,
abyste dokázali Bohu, že rozumíte jeho svátosti.
Vzdal jsem se limonády, McDonaldu, hranolek
francouzáků a všeho mezi tím.
Ale jednoho roku jsem se vzdal mluvení.
Došlo mi, že nejcennější věc, kterou mohu obětovat
je můj vlastní hlas. Neuvědomil jsem si ale,
že toho jsem se vzdal už velmi dávno.
Strávil jsem až moc svého času
říkáním věcí, které lidé chtěli slyšet,
místo věcí které potřebovali slyšet.
Říkal jsem si, že mi nebylo určené být něčí svědomí,
protože jsem musel stále přijít na to své.
Někdy jsem prostě neřekl nic,
uchlácholil ignoranci svým tichem,
nevědom si toho, že uznání nepotřebuje slova
k podpoře své existence.
Když byl křesťan bit, protože byl gay,
dal jsem ruce do kapes
a odešel se svěšenou hlavou, jako bych si toho ani nevšiml.
Nemohl jsem týdny používat svou skříňku, protože mi západka na zámku
připomínala tu, kterou jsem si dal na ústa,
když se na mě bezdomovec na rohu
podíval očima hledajícíma ujištění,
že stojí za pohled.
Víc jsem se staral o dotýkání displeje svého Applu,
než abych mu skutečné jablko dal.
Když žena na benefičním večeru řekla:
"Jsem na tebe pyšná.
Musí být těžké učit tyto chudé, neinteligentní děti."
Nic jsem neřekl, protože jsme očividně potřebovali její peníze více,
než mí studenti svou důstojnost.
Trávíme tolik času
posloucháním věcí, které lidé říkají,
že výjimečně věnujeme pozornost tomu, co neříkají.
Mlčení je pozůstatek strachu.
Cítí vaše nedostatky,
nevolností stíná váš jazyk.
Je to vzduch, který prchá z vaši hrudi,
protože se necítí bezpečně ve vašich plicích.
Mlčení je genocida ve Rwandě. Mlčení je Katrina.
To je to, co slyšíte, když už nezbyl dostatek pytlů na těla.
Je to zvuk poté, co už je uvázána oprátka.
Je to spálení. Jsou to řetězy. Je to privilegium. Je to bolest.
Není čas vybírat si bitvy,
když si bitvy už vybrali vás.
Nedovolím mlčení ovinout se kolem mé nerozhodnosti.
Řeknu křesťanovi, že je lev,
útočiště odvahy a geniality.
Zeptám se bezdomovce, jak se jmenuje
a jaký měl den, protože někdy,
vše co lidé chtějí, je být člověkem.
Řeknu té ženě, že moji studenti mohou hovořit o
transcendentalismu, jako by jejich příjmení bylo Thoreau,
a jen proto, že viděla jednu epizodu "The WIre"
neznamená, že ví něco o mých dětech.
Takže tento rok,
místo vzdávání se něčeho,
budu žít každý den, jako bych měl mikrofon
zastrčený pod svým jazykem,
jeviště stojící na rubu mých zábran.
Protože kdo potřebuje pódium,
když vše, co jste kdy potřebovali, je váš hlas?
Děkuji.
(Potlesk)