YouTube egzistuoja vaizdo įrašų žanras
skirtas patyrimams,
su kuriais, esu įsitikinęs,
susidūrė kiekvienas iš jūsų.
Jis susidaro iš asmens,
kuris galvodamas, kad yra vienas
užsiima kokia nors išraiškinga veikla:
pašėlusiai dainuoja, spirališkai šoka,
užsiima lengva seksualine veikla
ir tada suvokia, jog nėra vienas,
kad yra žmogus, kuris tyko ir stebi.
Tai sukelia nedelsiamą baimę
ir bet kokios veiklos sustabdymą.
Gėda ir pažeminimas
jų veiduose akivaizdūs.
Tai reiškia:
„Aš noriu tai daryti,
jei tik niekas nežiūrės.“
Tai svarbiausia darbo dalis,
ties kuriuo aš dirbau 16 mėnesių.
Klausimas, kodėl privatumas yra svarbus,
iškilo visuotinės diskusijos metu,
kurią sukėlė Edwardo Snowdeno paviešinta informacija,
kad Jungtinės Valstijos ir jų partneriai,
pasauliui nežinant, pakeitė internetą.
Iš negirdėto laisvės
ir demokratijos įrankio,
jį pavertė nematyta masine ir
beatodairiško sekimo zona.
Gan paplitęs požiūris,
kuris iškyla šioje diskusijoje,
net tarp žmonių, kurie jaučiasi nejaukiai
girdėdami apie masinį sekimą,
teigiant, kad nėra realios žalos,
kylančios iš šio masinio įsibrovimo.
Nes tik žmonės, kurie susiję su žalinga veika,
gali turėti priežasčių slėptis
ir rūpintis privatumu.
Ši pasaulėžiūra savaime yra dalis požiūrio,
kad pasaulyje yra du žmonių tipai:
geri ir blogi.
Blogi žmonės – rezga teroristinius išpuolius,
įsivelia į smurtinį nusikalstamumą,
todėl turi priežasčių slėpti ką daro
ir rūpintis savo privatumu.
Priešingai geriems žmonėms,
kurie eina į darbą, grįžta namo,
augina vaikus, žiūri televiziją.
Jie nenaudoja interneto bombardavimų organizavimui,
bet skaito žinias, dalinasi receptais
arba planuoja vaikų Mažosios Beisbolo Lygos varžybas.
Šie žmonės nieko blogo nedaro
ir dėl to, neturi ko slėpti
ir bijoti juos sekančios valstybės.
Žmonės, kurie tai teigia,
apsiima ekstremaliu savęs nuvertinimu.
Iš tiesų jie sako, tai:
„aš sutikau tapti nekaltu, negrėsmingu
ir tokiu neįdomiu žmogumi,
kad aš tikrai nebijau
jog valstybė seks mano veiklą.“
Manau, tokio požiūrio grynas pavyzdys
yra 2009 m. interviu
su Google valdybos pirmininku, Eriku Šmitu,
kuris paklaustas apie būdus,
kuriais jo kompanija įsibrauna
į milijonų žmonių pasaulyje privačią erdvę,
pasakė, štai ką:
„Jei jūs darote tai, ko nenorite, kad kiti žinotų,
galbūt, visų pirma, jums reikėtų nustoti tai darius.“
(Juokas.)
Galima daug pasakyti apie tokią mąstyseną.
Pirmiausia, žmonės teigiantys,
kad privatumas nėra svarbus.
Iš tikrųjų tuo netiki.
Tai suprantame, nes nepaisant to, kad jie tai sako,
šie žmonės,
vis tiek, imasi įvairių priemonių,
kad apsaugotų savo asmeninį gyvenimą.
Jie įveda slaptažodžius elektroniniam paštui
ir socialiniems tinklams.
Jie uždeda spynas ant vonios ir miegamojo durų.
Šios priemonės užkerta kelią kitiems įeiti ten,
kur žmonės mano, yra jų privati valda
ir ko nenorėtų, kad kiti žinotų.
Tas pats Erikas Šmitas, Google valdybos pirmininkas,
įsakė Google darbuotojams
nutraukti internetinius pokalbius su žurnalu CNET
po to, kai CNET išpublikavo straipsnį,
pilną asmeninės informacijos apie Eriką Šmitą,
kurią surinko tik Google paieškos
ir kitų Google produktų pagalba.
(Juokas.)
Toks pat požiūrio skilimas pastebėtas
Facebook prezidento, Marko Zuckerbergo,
kuris gėdingame 2010 m. interviu pareiškė,
kad privatumas
nebėra „socialinė norma“.
Pernai Markas Zuckerbergas ir jo žmona
ne tik nupirko nuosavą namą Palo Alte,
bet ir keturis gretimus namus
už 30 mln. dolerių, kad užtikrintų
ir mėgautųsi privačia zona, kuri užkirstų kelią
pašaliniams stebėti jų asmeninį gyvenimą.
Paskutiniuosius 16 mėnesių,
per kuriuos diskutavau šia tema pasaulyje,
kaskart man kas nors pasakydavo:
„aš nesijaudinu dėl įsibrovimo į privačią erdvę,
nes neturiu ko slėpti.“
Mano atsakymas visada būna vienodas.
Aš išsitraukiu rašiklį, užrašau savo el. pašto adresą
ir sakau, „Štai mano adresas.
Aš noriu, kad grįžus namo
jūs man atsiųstumėt slaptažodžius
į visas paskyras,
ne tik gražias, darbo paskyras su jūsų vardu
bet į visas.
Tiesiog, noriu peržiūrėti, ką jūs veikiat internete,
paskaityti ką norėsiu ir publikuoti tai, kas man pasirodys įdomu.
Galu gale, jei esat geras žmogus
ir nieko blogo nedarot,
tai turbūt, neturit ką slėpti.“
Niekas nesutiko su mano pasiūlymu.
Aš patikrinau ir... (Plojimai.)
Visada skrupulingai tikrinu tą pašto dėžutę.
Tai labai apleista vieta.
Ir tam yra priežastis.
Būdami žmogiškomis būtybėmis,
net tie, neigiantys privatumo svarbą,
instinktyviai supranta
jos svarbos gelmę.
Tiesa, būdami žmogiškomis būtybėmis -
esame visuomenės žvėrys.
Tai reiškia, jog mums būtina, kad žmonės žinotų
ką mes veikiame, sakome ir galvojame,
todėl noriai skelbiame informaciją apie save internete.
Taip pat, kaip svarbu žinoti,
ką reiškia būti laisvu ir pilnaverčiu žmogumi,
yra svarbu turėti vietą,
kurioje nebūtume teisiami žvilgsniais.
Mūsų paieškos turi priežastį
ir ji yra ta, kad mes visi,
ne tik teroristai ir nusikaltėliai.
Visi
turi ką slėpti.
Yra daugybė dalykų,
kuriuos darome ir galvojame
ir kuriais noriai dalinamės su gydytoju
ar teisininku, psichologu, sutuoktiniu
ar geriausiu draugu,
bet būtume baisiai pažeminti, jei apie tai sužinotų visas pasaulis.
Kasdien, mes sprendžiame ką leisti
kitiems žinoti apie tai,
ką sakome, galvojame ir darome,
ir ko neleisti žinoti apie tai,
ką sakome, galvojame ir darome.
Žmonės linkę neapgalvotai teigti,
kad nevertina savo privatumo,
bet jų veikla paneigia šio įsitikinimo tikrumą.
Priežastis, dėl kurios privatumas
yra geidžiamas universaliai ir instinktyviai,
nėra tiesiog refleksinis judėjimas
kaip kvėpavimas ar vandens gėrimas.
Priežastis ta, kad gyvenant valstybėje,
kurioje mus gali kontroliuoti ir sekti,
mūsų elgesys drastiškai pasikeičia.
Elgsenos pavyzdžių amplitudė,
kuri yra mūsų galvose,
kuomet galvojame, jog mus stebi
žymiai sumažėja.
Tai tik žmogaus prigimties faktas
pripažintas socialiniais mokslais,
literatūra, religija
ir faktiškai visomis disciplinomis.
Yra dešimtys psicholognių tyrimų,
kurie patvirtina,
jog kuomet sužinome,
kad galbūt esame sekami,
mūsų veiksmai tampa
daugiau konformistiški ir paklusnūs.
Žmogaus gėda yra galingas motyvuotojas
kaip ir noras jos išvengti,
ir tai yra priežastis, dėl kurios žmonės,
kuomet yra stebimi, priima sprendimus,
kurie nėra jų pačių šalutiniai produktai,
bet yra lūkesčiai,
kuriuos kiti juose mato
arba įsipareigojimai socialinei ortodoksijai.
Šis praktinių tikslų supratimas geriausiai buvo išnaudotas
18 a. filosofo Džeremio Bentamo,
kuris iškėlė tikslą
išspręsti svarbią problemą,
vedamą industrinio amžiaus.
Kuomet, pirmą kartą, institucijos
tapo tokios didelės ir centralizuotos,
kad jų nebegalima buvo stebėti
ir kontroliuoti kiekvieną jų narį.
Taigi išeitis, kurią jis sugalvojo,
buvo architektūrinis dizainas,
kurį jis sukūrė kalėjimams
ir vadino „panoptikon“.
Primuoju atributu tapo milžiniško bokšto konstrukcija
pačiame institucijos centre,
kur, bet kas, kontroliuojantis instituciją,
bet kuriuo metu, galėtų stebėti kalinius,
nors jie negalėjo visų stebėti visada.
Svarbiausia šiame dizaine buvo tai,
kad kaliniai negalėjo matyti
„panoptikon“ bokšto.
Todėl niekada nežinojo
ar juos kas stebi, ir kada.
Ypatingą jaudulį jam kėlė faktas,
kad kaliniai turėjo pastoviai galvoti,
jog juos gali stebėti bet kada.
Kas taptų galutine paskata
paklusnumui ir nuolaidumui.
XX a. prancūzų filosofas Mišelis Foucoult suprato,
kad toks modelis galėtų būti naudojamas
ne tik kalėjimuose, bet ir visose įstaigose,
siekiančiose kontroliuoti žmonių elgesį:
mokyklos, ligoninės, gamyklos, darbovietės.
Jis pasakė, kad ši mąstysena,
Bentamo atrasta struktūra
tapo pagrindiniu socialinės kontrolės raktu
modernioms vakarų visuomenėms,
kurioms daugiau nereikia
akivaizdžių tironijos ginklų –
baudžiant, įkalinant ar žudant disidentus,
ar legaliai brukant lojalumą tam tikrai partijai –
nes masių sekimas
sukuria kalėjimą galvose.
Tai yra subtilesnis,
tačiau žymiai veiksmingesnis būdas
auklėti nuolankumą socialinėms normoms
ar socialinei otodoksijai.
Tai žymiai efektyviau,
už bet kokią brutalią jėgą.
Įžymiausias literatūros kūrinys
apie sekimą ir privatumą
yra Džordžo Orvelo romanas „1984“,
apie kurį visi mokomės mokykloje,
todėl jis jau tapo klišė.
Kai iškeli šį kūrinį diskusijoje apie sekimą,
visi iškart jį atstumia kaip esant nepritaikomu.
Žmonės sako: „Na, „1984“...
...žmonės turėjo ekranus savo namuose,
juos stebėjo kiekvieną akimirką,
ir tai neturi nieko bendra su sekimo padėtimi,
su kuria susiduriam mes“.
Tai yra esminis įspėjimų nesupratimas,
kuriuos Orvelas išleido „1984“ knygoje.
Jo įspėjimas buvo apie sekimą,
kai nieko nestebėdavo visą laiką,
bet kai žmonės žinojo, kad bet kada
juos galėjo stebėti.
Štai kaip Orvelo pasakotojas,
Vinstonas Smitas apibūdino sekimo sistemą,
su kuria jie susidūrė:
„Žinoma, nebuvo jokių galimybių sužinoti,
ar bet kurią akimirką nesi stebimas.“
Jis tęsė toliau:
„Bet kuriuo metu jie galėtų
pajungti tavo laidą, kada panorėję.
Tau reikėjo gyventi,
ir gyvenai
su įpročiu, kuris tapo instinktu.
Darydamas prielaidą, kad visų garsų,
kuriuos skleidi, yra klausomasi
ir net tamsoje,
kiekvienas judesys kruopščiai nagrinėjamas.“
Abraomiškosios religijos postuluoja panašiai,
kad yra nematomas, visažinis autoritetas,
kuris dėl savo visažinojimo
visuomet sebi, kad ir ką bedarytumėt.
Kas reiškia, jog neturite asmeninio laiko.
Tai esminis paklusnumo garantas jo diktatui.
Šie iš pažiūros nesusiję darbai pripažįsta
vieną bendrą išvadą,
kad visuomenė,
kurioje žmones galima stebėti,
tai visuomenė, kuri sėja konservatyvumą,
paklusnumą, bei pasidavimą.
Štai kodėl visi tironai,
akivaizdūs ar subtilūs,
trokšta tokios sistemos.
Iš kitos pusės, dar svarbesnė
yra privatumo karalystė.
Galimybė nueiti ten, kur mes galime mąstyti,
grįsti, bendrauti ir kalbėti
be skvarbių kritikuojančių žvilgsnių,
kuriuose ypatingai glūdi
kūrybiškumas, pažinimas ir nesutikimas.
Tai priežastis, dėl kurios,
kuomet leidžiame gyvuoti visuomenei,
kurioje esame nuolat stebimi,
mes leidžiame žmogaus laisvės esmei
būti sunkiai suluošintai.
Paskutinė mintis, kurią noriu apžvelgti,
mintis, kad tik žmonės darantys blogus darbus
turi ką slėpti.
Priežastys verčiančios susirūpinti privatumu
įtvirtina dvi žalingas idėjas,
dvi ardančias pamokas.
Pirmoji iš jų teigia,
kad vieninteliai žmonės, besirūpinantys privatumu,
vieninteliai, kurie sieks privatumo
iš esmės yra blogi žmonės.
Tai išvada, kurios norint išvengti
prireiktų daugybės priežasčių.
Viena svarbiausių yra frazė:
„kažkas užsiimantis blogais dalykais“.
Turbūt galvojate apie teroristinės atakos planavimą
arba įsivėlimą į smurtinę veiką.
Tai žymiai siauresnė samprata
pasakymo „daryti bloga“,
nei žmonių, turinčių valdžios galią.
Jiems, „daryti blogus darbus“ dažniausiai reiškia
daryti tai, kas kelia rimtą pavojų
mūsų pačių galios panaudojimui.
Kitas žalingas
ir dar klastingesnis efektas,
kurį sukuria tokia mąstysena,
jog tai tarsi sandėris, su kuriuo
žmonės priimantys šią mąstyseną, sutinka.
Tas sandėris yra toks.
Jei sutinkate padaryti save
pakankamai nepavojingais,
pakankamai negrėsmingais
tiems, kas turi valdžios galią.
Tada, ir tik tada,
jūs išvengsit pavojaus būti stebimiems.
Tik disidentai,
kurie meta iššūkį valdžiai,
tik jie turi dėl ko nerimauti.
Yra daugybė priežasčių,
dėl kurių norėtume tokį mąstymą atmesti.
Jūs galite būti žmogumi,
kuris dabar nenori užsiimti tokia veikla,
bet kažkuriuo metu ateityje, galėtumėte.
Net jei esate kažkas,
kas nusprendžia, kad niekada nenorėsite.
Net tai, kad yra kitų žmonių,
kurie nori ir sugeba atsispirti
ir tampa atsvara tiems valdžioje –
disidentai ir žurnalistai,
aktyvistai ir daugelis kitų žmonių –
yra kažkas, kas mums visiems išeina į naudą
ir ką mes turėtume norėti išsaugoti.
Lygiai taip pat svarbu tai,
kad laisvės būklę visuomenėje
atspindi ne kaip elgiamasi su gerais,
paklusniais ir nuolaidžiais piliečiais,
bet kaip elgiamasi su savo disidentais
ir tais, kurie atsispiria ortodoksijai.
Bet svarbiausia priežastis yra ta,
kad masinio sekimo sistema,
įvairiausiais būdais, varžo mūsų pačių laisvę.
Masinis sekimas visiškai apriboja
daugybę elgesio būdų,
mums net nesužinant, kad tai išvis įvyko.
Garsi socialistų aktivistė, Rosa Luxemburg,
kartą pasakė: „Tas kas nejuda,
nepastebi savo pančių.“
Galime padaryti masinio sekimo pančius
nematomais ar nesurandamais,
bet jų sukeliamas spaudimas
nuo to nepasidaro silpnesnis.
Ačiū labai.
(Plojimai.)
Ačiū.
(Plojimai.)
Ačiū.
(Plojimai.)
Bruno Giussani: Glenai, ačiū tau.
Turiu pasakyti, kad argumentai yra svarūs,
bet aš norėčiau tave sugrąžinti
prie paskutiniųjų 16 mėnesių ir Edwardo Snowdeno,
dėl kelių klausimų, jei neprieštarauji.
Pirmasis bus asmeniškai tau.
Visi skaitėme apie tavo partnerio,
David Miranda, suėmimą Londone
ir kitus sunkumus, bet manau,
kad kalbant apie asmeninius
įsipareigojimus ir riziką.
Jaučiant didžiulį spaudimą
nėra lengva imtis
didžiausios suverenios organizacijos pasaulyje.
Papasakok mums apie tai.
Glenn Greenwald: Žinai, manau, kad taip nutinka,
kad žmonių drąsa šiuo atžvilgiu
tampa užkrečiama,
ir nors aš, ir kiti žurnalistai, su kuriais dirbau,
tikrai žinojo kokia yra rizika –
JAV vis dar stipriausia šalis pasaulyje
ir nevertina, kai bet kur internete
atskleidi begalę jų paslapčių.
Matant kažkokį paprastą, 29-erių metų žmogų,
kuris užaugo įprastoje aplinkoje
ir parodo tokio laipsnio principinę drąsą,
kuria rizikavo Snowdenas.
Žinant, kad sės į kalėjimą visam gyvenimui
arba, kad jo gyvenimas suduš,
įkvėpė mane ir kitus žurnalistus.
Ir, tikiu, įkvėpė viso pasaulio žmones,
įskaitant ateities skundėjus,
suprasti, kad jie gali taip elgtis.
BG: Man smalsu sužinoti apie tavo santykius su Ed'u Snowdenu,
nes tu daug su juo kalbėjai
ir vis dar, tai darai,
bet savo knygoje, niekada nevadini jo Edwardu,
nei Edu, tu sakai Snowden.
Kodėl taip?
GG: Žinai, manau, kad tai kažkas,
ką turėtų ištirti grupė psichologų. (Juokas.)
Nelabai žinau.
Bet manau, vienas iš svarbiausių tikslų,
kuriuos jis turėjo,
ir viena iš svarbiausių jo taktikų
buvo tai, kad jis žinojo,
jog vienas iš būdų nukreipti dėmesį
nuo atskleistos medžiagos esmės
buvo bandymas sutelkti dėmesį į jį.
Dėl tos priežasties, jis atsitraukė nuo žiniasklaidos.
Stengėsi neleisti analizuoti
savo asmeninio gyvenimo
ir todėl, manau, vadinti jį Snowdenu
tai būdas įasmeninti jį
kaip svarbią istorinę figūrą.
O nebandyti įasmeninti tokiu būdu,
kuris nukreiptų dėmesį nuo esmės.
Moderatorius: Jo atskleista informacija,
tavo analizė, kitų žurnalistų darbas
iškėlė diskusiją.
Pavyzdžiui, daugelis valstybių sureagavo,
įskaitant Braziliją, su projektais ir programomis,
šiek tiek, pakeisti interneto dizainą ir t.t.
Ta prasme, kad labai daug daroma.
Bet aš svarstau, kas tau asmeniškai,
būtų galutinis rezultatas?
Kada tu manysi,
taip, išties privertėme pasistumėti į priekį?
GG: Man, kaip žurnalistui,
rezultatas yra paprastas.
Užtikrinti, kad kiekvienas dokumentas,
kuris yra vertas dėmesio,
ir kuris turėtų būti atskleistas,
būtų atskleidžiamas
ir, kad paslaptys, neturėjusios būti slepiamos,
būtų atskleistos.
Man tai yra žurnalizmo esmė
ir aš esu tam atsidavęs
kaip žmogus, kuris šlykštisi masiniu stebėjimu
dėl papasakotų priežasčių ir kitų.
Turiu omeny, aš žiūriu į tai
kaip į nesibaigiantį darbą,
kol pasaulio vyriausybės daugiau nelaikys
visų gyventojų stebėjimo ir nagrinėjimo taikiniu.
Nebent jos galėtų įtikinti teismus ar individus,
kad žmogus, į kurį nusitaikė,
tikrai padarė kažką negero.
Tai būdas, kuris galėtų atgaivinti privatumą.
BG: Taigi, kaip matėme TED, Snowdenas labai aiškiai
save pristato ir vaizduoja
kaip demokratinių vertybių ir principų gynėją.
Bet tada žmonės sunkiai tiki,
kad tai vienintelės jo motyvacijos.
Jiems yra sunku patikėti,
kad į tai nebuvo įsivėlę jokie pinigai,
kad jis nepardavė dalį tų paslapčių
net Kinijai ar Rusijai,
kurios, šiuo metu, nėra geriausi JAV draugės.
Ir aš įsitikinęs, dauguma žmonių čia
galvoja apie tą patį.
Ar manai, kad yra galimybė,
jog mes nematėme tos Snowdeno pusės?
GG: Ne, aš tai laikau absurdiška ir idiotiška.
(Juokas.) Jeigu jūs norėtumėte,
žinau, jūs tik vaidinate velnio advokatą,
bet jeigu jūs norėtumėte
parduoti paslaptis kitai šaliai,
ką jis galėjo padaryti
ir galėjo tapti labai turtingu, tai padarant.
Paskutinis dalykas, kurį jūs padarytumėte, tai
duotumėte tas paslaptis žurnalistams
ir paprašytumėte jas publikuoti,
nes tai paverčia paslaptis bevertėmis.
Žmonės, kurie nori praturtėti
slapta parduoda paslaptis vyriausybei,
bet verta paminėti svarbų aspektą.
Kaltinimai teikiami žmonių, esančių JAV vyriausybėje,
iš lojalių kitoms vyriausybėms žmonių žiniasklaidoje,
ir manau, kad daugelyje atvejų,
kai žmonės pateikia tokius kaltinimus kitiems:
„Oi, jis tikrai nedaro
dėl savo principų,
jis turi turėti kažkokią nedorą, niekingą priežastį“,
jie žymiai daugiau pasako apie save,
negu apie savo kaltinimų taikinį,
nes (Plojimai.)
tie žmonės, kurie taip kaltina,
patys niekada nieko nedaro dėl kitų
ne dėl korumpuotų priežasčių,
todėl jie mano, kad visi kiti
yra užsikrėtę ta pačia besiele liga,
ir štai tokia yra prielaida.
(Plojimai.)
BG: Glenai, ačiū tau labai. GG: Ačiū jums labai.
BG: Glenn Greenwald.
(Plojimai.)