Če bi imela hčer,
bi me namesto "Mama"
klicala "Točka B",
zato, da bo vedela, da ne glede na to, kaj se zgodi,
lahko vedno najde pot vsaj k meni.
In na dlani ji bom narisala sončne sisteme,
tako, da se bo morala naučiti celo vesolje,
preden bo lahko rekla: "Oh, to poznam kot svojo dlan".
In naučila se bo,
da te to življenje udari močno, naravnost v obraz,
počaka, da se postaviš na noge, samo da te lahko potem brcne v trebuh.
Ampak da ostaneš brez sape,
je edini način, da spomniš svoja pljuča,
kako zelo jim je všeč okus zraka.
Tu je bolečina,
ki je ne moreš pozdraviti z obliži ali poezijo.
Tako da prvič, ko bo spoznala,
da Super Ženske ne bo,
bom poskrbela, da bo vedela,
da ji ni treba nositi ogrinjala čisto sami,
ker ne glede na to, kako na široko razpreš prste,
bodo tvoje roke vedno premajhne,
da bi ujele vso bolečino, ki jo želiš pozdraviti.
Verjemite mi, poskušala sem.
"In, ljubica," ji bom rekla,
"ne dviguj nosu takole v zrak.
Poznam ta trik, sama sem ga izvedla milijonkrat.
Samo za dimom vohaš,
da bi mu lahko sledila do goreče hiše,
da bi našla fanta, ki je v ognju izgubil vse,
da bi videla, če ga lahko rešiš.
Ali pa boš našla fanta, ki je zanetil požar,
da vidiš, če bi ga lahko spremenila."
A vem, da bo to vseeno storila,
zato bom imela vedno dodatno zalogo
čokolade in škornjev za dež,
ker ga ni zlomljenega srca, ki ga čokolada ne more pozdraviti.
Ok, so zlomljena srca, ki jih čokolada ne more pozdraviti.
Ampak zato so tu škornji za dež,
ker bo dež opral vse, če mu le pustiš.
Hočem, da si ogleda svet
skozi spodnji del ladje s steklenim dnom,
da skozi mikroskop pogleda
galaksije, ki obstajajo
na konici človeškega uma,
ker me je tako učila moja mama.
Da bodo tudi taki dnevi.
♫ Taki dnevi bodo, je rekla moja mama. ♫
Ko razširiš roke, da bi ujel
in končaš samo z žulji in modricami;
ko stopiš iz telefonske govorilnice in poskušaš poleteti
in tisti ljudje, ki jih poskušaš rešiti,
so tisti, ki ti stojijo na ogrinjalu;
ko bodo tvoji škornji polni dežja,
in boš do kolen v razočaranju.
In to so tisti dnevi, ko boš imela še več razlogov, da rečeš hvala.
Ker ni nič lepšega kot to,
kako ocean ne neha poljubljati obale,
ne glede na to, kolikokrat je poslan stran.
Ti boš dala vetra v krila besedam "včasih dobiti" in "včasih izgubiti"
Z zvezdnim zaznamkom boš označila "začeti znova in znova."
In ne glede na to, koliko pehotnih min eksplodira vsako minuto,
zagotovi, da tvoj um pristane
na lepoti tega hecnega prostora, ki mu pravimo življenje.
In da, na lestvici od ena do preveč zaupljiva,
sem kar precej naivna.
Ampak hočem da ve, da je ta svet narejen iz sladkorja.
Tako zlahka se zdrobi,
ampak ne boj se iztegniti jezika in ga okusiti.
"Ljubica," ji bom rekla, "zapomni si, tvojo mamo skrbi,
in tvoj očka se bori
in ti si dekle z majhnimi dlanmi in velikimi očmi,
ki nikoli ne neha prositi za še."
Zapomni si, da so vse dobre stvari tri
in slabe tudi.
In vedno se opraviči, ko storiš kaj narobe,
ampak nikoli se ne opravičuj,
ker tvoje oči ne nehajo sijati.
Tvoj glas je majhen, ampak nikoli ne nehaj peti.
In ko ti bodo podali srčno bolečino,
ko ti potisnejo vojno in sovraštvo pod vrata
in ti podajo letake na cesti
o cinizmu in porazu,
jim ti povej, da bi res morali spoznati tvojo mamo.
Hvala. Hvala.
(Aplavz)
Hvala.
(Aplavz)
Hvala.
(Aplavz)
Hvala.
(Aplavz)
Hočem, da si vzamete trenutek
in hočem, da se spomnite treh stvari,
za katere veste, da so resnične.
Lahko so o čemerkoli--
tehnologiji, zabavi, dizajnu,
vaši družini, kaj ste imeli za zajtrk.
Edino pravilo je, da ne premišljujete preveč.
Ok, pripravljeni? Gremo.
Ok.
Torej, tu so tri stvari, za katere vem, da so resnične.
Vem, da je imel Jean-Luc Godard prav,
ko je rekel, da "ima dobra zgodba
začetek, sredino in konec,
čeprav ne nujno v tem vrstnem redu."
Vem, da sem neverjetno nervozna in vznemirjena, ker sem tu
kar zelo vpliva na mojo sposobnost ohranjati mirno kri.
(Smeh)
In vem,
da sem čakala cel teden, da vam povem to šalo.
(Smeh)
Zakaj je bilo strašilo povabljeno na TED?
Ker je izstopalo na svojem polju.
(Smeh)
Oprostite.
Ok, to so torej tri stvari, ki so resnične.
Ampak obstaja veliko stvari, ki jih težko razumem.
Zato pišem pesmi, da bi jih razumela.
Včasih lahko nekaj predelam samo tako, da napišem pesem.
In včasih pridem do konca pesmi
in pogledam nazaj in si rečem: "Oh, to je torej to,"
in včasih pridem na konec pesmi
in ne rešim ničesar,
ampak vsaj novo pesem imam.
Govorjena poezija je poezija umetnosti nastopanja.
Ljudem povem, da je ustvarjanje poezije,
ki noče samo sedeti na papirju,
da nekaj v njej zahteva, da se jo sliši
ali vidi osebno.
Ko sem bila v prvem letniku srednje šole,
sem bila skupek nervoznih hormonov.
Bila sem premalo razvita in preveč razdražljiva.
In kljub strahu, da bi me kdo predolgo gledal,
me je navduševala ideja govorjene poezije.
Čutila sem, kot da sta moji skrivni ljubezni, poezija in gledališče,
prišli skupaj, imeli otroka,
otroka, ki sem ga morala spoznati.
Zato sem se odločila, da poskusim.
Moja prva govorjena pesem,
polna vse modrosti 14-letnice,
je bila o nepravičnosti
biti videna kot neženstvena.
Pesem je bila polna ogorčenja
in večinoma pretirana,
ampak edina govorjena poezija, ki sem jo videla do takrat,
je bila večinoma polna ogorčenja, zato sem mislila, da se to od mene pričakuje.
Prvič, ko sem nastopala,
je občinstvo najstnikov kričalo in vpilo svojo podporo,
in ko sem prišla dol z odra, sem se tresla.
Čutila sem dotik na rami
in ko sem se obrnila, sem videla ogromno dekle, v puloverju s kapuco,
ki se je dvignila iz množice. Bila je visoka skoraj 2 metra in pol in izgledala,
kot da bi me lahko pretepla z eno roko, ampak mi je samo pokimala
in rekla: "Hej, to se me je res dotaknilo. Hvala."
In zadela me je strela.
Bila sem zasvojena.
Odkrila sem bar na Manhattnu na Lower East Sideu,
kjer so imeli tedenski večer govorjene poezije,
in moji zmedeni, ampak spodbujajoči starši so me peljali,
da sem lahko zaužila vsak gram govorjene besede.
Bila sem mlajša od vseh za vsaj desetletje,
ampak pesnikov pri Bowery klubu poezije
nekako ni motila 14-letnica, ki je tavala naokrog--
pravzaprav so me bili veseli.
In med poslušanjem teh pesnikov, ko so delili svoje zgodbe,
sem spoznala, da govorjena poezija ni nujno polna ogorčenja,
lahko je vesela ali boleča
ali pa resna ali trapasta.
Bowery klub poezije je postal moja učilnica in moj dom
in pesniki, ki so nastopali,
so me spodbujali, naj tudi jaz delim svoje zgodbe.
Ni jim bilo mar, da imam 14 let--
rekli so mi: "Piši o tem, kako je biti star 14 let."
In sem in stala sem očarana vsak teden,
ko so se ti briljantni, odrasli pesniki
smejali z menoj in ječali v podporo
in ploskali in rekli: "Hej, tudi jaz tako čutim."
Sedaj lahko razdelim moje potovanje govorjene poezije
v tri korake.
Prvi korak je bil, ko sem dejala:
"Zmorem. To lahko storim."
In to je bilo zaradi dekleta v puloverju s kapuco.
Drugi korak je bil trenutek, ko sem rekla:
"Bom. Nadaljevala bom.
Ljubim govorjeno besedo. Prihajala bom nazaj teden za tednom."
In tretji korak se je začel,
ko sem spoznala, da ni treba, da so moje pesmi ogorčene,
če jaz ne čutim tako.
Bile so stvari, ki so bile specifične zame
in bolj ko sem se osredotočala nanje,
bolj čudna je postajala moja poezija,
ampak tudi vse bolj moja.
Ni samo pregovor: "Piši o tem, kar poznaš."
Gre za zbiranje vsega znanja in izkušenj,
ki si jih nabral do sedaj,
da se lahko potopiš v stvari, ki jih ne poznaš.
Poezijo uporabljam, da predelam tisto, česar ne razumem,
ampak vsaki novi pesmi se prikažem
z nahrbtnikom polnim vsega drugega, kjer sem že bila.
Ko sem prišla na univerzo, sem spoznala pesnika,
ki je z mano delil vero v magijo govorjene besede.
In pravzaprav si Phil Kaye in jaz
slučajno deliva tudi priimek.
V srednji šoli sem ustvarila Projekt V.O.I.C.E. (glas),
da bi vzpodbudila prijatelje, da se mi pridružijo pri govorjeni poeziji.
Phil in jaz pa sva se odločila na novo izumiti Projekt V.O.I.C.E. -
spremenila sva namen,
da bi uporabila govorjeno besedo kot način
zabave, učenja in inspiracije.
Bila sva študenta, ampak med študijem sva potovala, nastopala in učila
od devetletnikov do MFA kandidatov,
od Kalifornije do Indiane do Indije,
do javne srednje šole samo ulico naprej od študentskega doma.
In videla sva znova in znova, kako govorjena poezija
odpira ključavnice.
Ampak izkaže se,
da je poezija lahko strašljiva.
Izkaže se,
da moraš najstnike ukaniti, da pišejo poezijo.
Zato sem se domislila seznamov. Vsak jih lahko napiše.
In prvi seznam, ki ga dam za nalogo, je
"10 stvari, za katere vem, da so resnične."
In nekaj se zgodi, nekaj, kar bi odkrili tudi vi,
če bi te sezname začeli deliti med seboj.
Na določeni točki bi spoznali,
da ima nekdo točno isto stvar ali eno zelo podobno
nečemu na tvojem seznamu.
In potem ima nekdo drug
nekaj popolnoma nasprotnega tvojemu.
Tretjič, nekdo ima nekaj, za kar nisi še nikoli slišal.
In četrtič, nekdo ima nekaj, za kar si mislil, da veš vse o tem,
ampak vam predstavi nov zorni kot.
Ljudem povem, da se tu začnejo dobre zgodbe--
na teh štirih križiščih tega, kar vas navdušuje in kar zanima druge.
In večina ljudi se zelo dobro odzove na to vajo.
Ampak ena izmed mojih študentk, Charlotte iz prvega letnika,
ni bila prepričana.
Bila zelo dobra pri pisanju seznamov, ampak ni hotela napisati nobene pesmi.
Rekla je: "Preprosto nisem zanimiva. Nič zanimivega nimam povedati."
Zato sem ji naložila pisanje enega seznama za drugim
in nekega dne je morala napisat seznam
"10 stvari, ki bi jih do zdaj morala znati."
Številka tri na njenem seznamu je bila,
"Morala bi se naučiti, da se ne zatreskam v fante
ki so trikrat starejši od mene." Vprašala sem jo, kaj je mislila s tem,
in rekla je: "Dolga zgodba je."
In sem rekla: "Charlotte, zveni mi precej zanimivo."
In tako je napisala svojo prvo pesem,
ljubezensko pesem, kot je še nisem slišala.
In pesem je šla takole:
"Anderson Cooper je prekrasen moški."
(Smeh)
"Ste ga videli v oddaji 60 minut,
tekmovati z Michaelom Phelpsom v bazenu-- samo v kopalkah--
kako se je potopil v vodo, odločen, da premaga prvaka v plavanju?
In po tekmi je stresel svoje mokre, kot oblak bele lase
in rekel: 'Ti si bog.'
Ne, Anderson, ti si bog."
(Smeh)
(Aplavz)
Vem, da je pravilo številka ena, da si kul,
da se zdiš nevznemirjen,
da nikoli ne priznaš, da te karkoli straši
ali navdušuje ali vznemirja.
Nekdo mi je nekoč rekel,
da potem hodiš skozi življenje takole.
Zavaruješ se pred vsemi nepričakovanimi nesrečami ali bolečino, ki se lahko zgodi.
Ampak jaz poskušam hoditi skozi življenje takole.
In ja, to pomeni, da ujameš vse te nesreče in bolečino,
ampak prav tako pa, ko te lepe, neverjetne stvari
kar padejo z neba, jih lahko ujamem.
Z govorjeno poezijo pomagam učencem
ponovno odkriti čudenje,
da se borijo z instinktom biti kul in nevznemirjen
in so namesto tega aktivno vpleteni v dogajanje okrog sebe,
da ga lahko reinterpretirajo in ustvarijo nekaj novega.
Ne mislim, da je govorjena poezija
popolna oblika umetnosti.
Vedno poskušam najti najboljši način, da povem zgodbo.
Muzikale pišem; ustvarjam kratke filme poleg svojih pesmi.
Ampak učim govorjeno poezijo, ker je lahko dosegljiva.
Ne more vsak brati not ali imeti kamere,
ampak vsi lahko na nek način komuniciramo
in vsi imamo zgodbe, od katerih se drugi lahko učijo.
Plus, govorjena poezija ustvari takojšnje povezave.
Ni nenavadno, da se ljudje počutijo same ali da jih nihče ne razume,
ampak govorjena poezija nas uči, da če se lahko izraziš
in imaš pogum, da predstaviš te zgodbe in mnenja,
si lahko nagrajen s sobo polno tvojih vrstnikov
ali tvoje skupnosti, ki bo poslušala.
In morda se bo še ogromno dekle v puloverju s kapuco
povezalo s tem, kar deliš.
In to je neverjetno spoznanje,
še posebej, ko si star 14 let.
In sedaj z YouTubom
ta povezava ni več omejena na sobo, v kateri smo.
Srečo imam, da obstaja arhiv nastopov,
ki jih lahko delim s svojimi učenci.
Ponuja jim še več možnosti, da najdejo pesnika ali pesem,
s katerim se povežejo.
Mamljivo je -- ko to enkrat ugotoviš --
mamljivo je, da bi kar naprej pisal isto pesem
ali pripovedoval isto zgodbo, znova in znova,
ko si ugotovil, da ti bo prinesla aplavz.
Ni dovolj, da se učiš izražanja samega sebe.
Moraš rasti in raziskovati in tvegati in se izzvati.
In to je tretji korak:
prepojiti svoje delo
s specifičnimi stvarmi, ki te delajo to, kar si,
čeprav se te stvari vedno spreminjajo.
Ker se tretji korak nikoli ne konča.
Ampak ne moreš začeti s tretjim korakom,
dokler ne storiš prvega koraka: zmorem.
Veliko potujem, ko učim,
in mojih učencev ne vidim vedno doseči tretjega koraka,
a s Charlotte sem imela veliko srečo,
da sem lahko videla, kako se odvija njeno potovanje.
Opazovala sem jo, ko je spoznala, da s tem,
ko v svoje delo vključi stvari, za katere ve, da so resnične,
lahko ustvari pesmi, ki jih lahko napiše samo Charlotte--
o očeh in dvigalih in Dori raziskovalki.
In jaz poskušam povedati zgodbe, ki jih lahko povem samo jaz--
kot to zgodbo.
Veliko časa sem premišljevala, kako naj povem to zgodbo,
in se spraševala, če je najboljši način
PowerPoint ali kratki film--
in kje natančno je začetek in sredina in konec.
In spraševala sem se, če bom prišla na konec tega govora
in bom končno vse razumela, ali ne.
In čeprav sem vedno mislila, da sem začela v Bowery klubu poezije,
je bilo mogoče mnogo prej.
Med pripravami za TED sem odkrila stran v starem dnevniku.
Mislim, da bi 54. december moral biti 24. december.
Jasno je, da sem kot otrok definitivno hodila skozi življenje tako.
Mislim, da smo vsi.
Rada bi pomagala drugim, da zopet odkrijejo čudenje--
da se z njim spoprimejo, da se učijo, da želijo deliti, kar so se naučili,
kar so ugotovili, da je res in kar še zmeraj ugotavljajo.
Rada bi končala s to pesmijo.
Ko so odvrgli bombo na Hirošimo, je eksplozija oblikovala mini-supernovo,
tako da se je vsaka žival, človek ali rastlina, ki je bila v direktnem stiku
z žarki tega sonca,
nemudoma spremenila v prah.
In kar je ostalo od mesta, je kmalu sledilo.
Dolgoročna škoda nuklearnega sevanja
je spremenila celotno mesto in njegove prebivalce v prah.
Mama pravi, da ko sem se rodila, sem pogledala po celotni sobi v bolnišnici
s pogledom, ki je govoril: To? Tole sem pa že počela."
Pravi, da imam stare oči.
In ko je umrl moj dedek Genji, sem imela samo 5 let,
a sem prijela mamo za roko in ji rekla: "Ne skrbi, vrnil se bo kot dojenček."
Ampak vseeno, za nekoga, ki naj bi to vse že počel,
še vedno ne razumem ničesar.
Kolena se mi šibijo vsakič, ko grem na oder.
Moja samozavest se lahko meri
v žličkah, zmešanih v mojo poezijo
in še vedno ima v mojih ustih čuden okus.
Ampak v Hirošimi je nekatere ljudi izbrisalo,
ostala je samo zapestna ura ali pa stran v dnevniku.
Tako da čeprav imam dovolj zadržkov, da bi z njimi napolnila vse žepe,
se še naprej trudim, upajoč, da bom nekega dne napisala pesem,
ki jo lahko pustim videti v muzeju, kot edini dokaz, da sem kdaj obstajala.
Starši so me poimenovali Sarah, kar je biblično ime.
V prvotni zgodbi je Bog povedal Sarah, da lahko stori nekaj nemogočega
in smejala se je,
ker prva Sarah ni vedela, kaj naj z nemogočim počne.
In jaz? No, tudi jaz ne,
ampak nemogoče vidim vsak dan.
Nemogoče se je poskušati povezati v tem svetu,
ko se držiš za druge, medtem ko stvari eksplodirajo okrog tebe,
vedoč, da medtem ko govoriš,
ne čakajo samo, da bodo prišli na vrsto -- slišijo te.
Čutijo točno to, kar čutiš ti, istočasno kot ti.
K temu stremim vsakič, ko odprem usta-- k tej nemogoči povezavi.
V Hirošimi je kos zidu, ki je popolnoma črn zaradi radiacije.
Ampak na stopnici pred njim je oseba, ki je tam sedela,
preprečila žarkom, da bi zadeli zid.
Edina stvar, ki je ostala, je večna senca pozitivne svetlobe.
Po atomski bombi so specialisti rekli, da bo trajalo 75 let,
da bo v od radiacije poškodovani zemlji v Hirošimi še kaj raslo.
Ampak tisto pomlad so novi popki kukali iz zemlje.
Ko vas srečam, v tistem trenutku nisem več del vaše prihodnosti.
Hitro začenjam postajati del vaše preteklosti.
Ampak v tistem trenutku z vami delim sedanjost.
In vi si jo delite z mano.
In to je največji dar od vseh.
Če mi torej rečete, da lahko naredim nemogoče,
se vam bom najbrž smejala.
Ne vem še, če lahko spremenim svet,
ker ne vem veliko o njem--
in tudi o reinkarnaciji ne vem prav dosti,
ampak če me spravite v dovolj močan smeh,
včasih pozabim, v katerem stoletju sem.
Tu nisem prvič. Tu nisem zadnjič.
To niso zadnje besede, ki jih delim.
Ampak za vsak slučaj se zelo trudim, da mi tokrat uspe.
Hvala.
(Aplavz)
Hvala.
(Aplavz)
Hvala.
(Aplavz)
Hvala.
(Aplavz)