Dacă aş avea o fiică,
în loc de „mama”,
mă va numi „punctul B”,
pentru că astfel ştie că indiferent ce se întâmplă,
cel puţin își poate găsi drumul spre mine.
Şi am să-i pictez sistemele solare pe dosul mâinilor,
ca să înveţe întregul universul
înainte să poată spună: „Știu asta ca-n palmă.”
Şi va învăţa
că viaţa te va lovi tare, în faţă,
va aștepta să te ridici din nou doar ca să te lovească în stomac.
Dar să rămâi fără aer
e singurul fel de ați aminti plămânilor
ce mult adoră gustul aerului.
Există durere aici
ce nu se vindecă cu plasturi ori poezie,
iar prima oară când va înțelege
că Wonder Woman n-o să vină,
mă voi asigura că ştie
că nu trebuie să poarte singură pelerina,
căci oricât întinzi degetele,
mâinile îți vor fi mereu prea mici
pentru a prinde durerea pe care vrei s-o vindeci.
Credeţi-mă, am încercat.
„Și iubito,” am să-i zic,
nu îţi ține nasul aşa de sus.
Ştiu şmecheria asta; am făcut-o de un milion de ori.
Tu doar adulmeci fumul
ca să mergi pe urma dârei ce duce la o casă-n flăcări,
ca să găsești băiatul ce a pierdut tot în incendiu
să vezi dacă-l poţi salva.
Ori să găseşti băiatul ce-a pornit focul,
să vezi dacă-l poţi schimba.
Dar ea, oricum va face astea,
aşa că în schimb, mereu voi ține o rezervă
de ciocolată şi cizme de ploaie la îndemână,
căci nu există inimă frântă pe care ciocolata n-o repară.
Bine, sunt câteva lucruri pe care ciocolata nu le poate repara.
Dar de asta există cizmele de ploaie,
pentru că ploaia spală tot dacă o lași
Vreau să privească lumea
prin fundul unei bărci de sticlă,
să se uite printr-un microscop
la galaxiile care există
pe un vârf de ac al minţii omeneşti,
pentru că așa m-a învăţat mama pe mine.
Că vor fi zile ca acestea.
♫ Vor fi zile ca acestea, mama mea spunea. ♫
Când deschizi mâinile să prinzi
şi te alegi doar cu băşici şi vânătăi;
când ieşi şi încerci să zbori
şi chiar cei pe care vrei să-i salvezi
sunt cei ce stau pe pelerina ta;
când cizmele ți se vor umple de apă,
şi vei fi în dezamăgire până la genunchi.
Exact acelea-s zile cu cele mai multe motive să mulţumești.
Pentru că nu-i nimic mai frumos
ca oceanul ce nu încetează să sărute țărmul,
deși de-atât de multe ori este respins.
Vei pune vântul în victorie, sau eșec.
Vei pune steaua în noi starturi
iar şi iar.
Şi indiferent câte mine explodează într-un minut,
fii sigură că mintea ta se opreşte
asupra frumuseţii acestui ciudat loc numit viaţă.
Şi da, pe scara de la unu la prea încrezătoare,
sunt al naibii de naivă,
dar vreau ca ea să ştie că această lume e din zahăr.
Poate să se năruiască așa uşor,
dar să nu-ţi fie frică să-ţi scoți limba și s-o guşti.
„Iubito”, am să-i spun, „ţine minte, mama ta e îngrijorată,
iar tatăl tău e un războinic,
iar tu, fetița cu mâini mici şi ochii mari
care nu încetează să spere la mai mult.”
Aminteşte-ţi că lucrurile bune vin în trei
şi tot aşa şi lucrurile rele.
Şi să-ţi ceri scuze mereu atunci când ai greşit,
dar niciodată pentru că ochii tăi refuză să înceteze a străluci.
Vocea ta e firavă, dar nu te opri vreodată din cântat.
Şi când te vor supăra într-un final,
când îţi strecoară război şi duşmănie pe sub uşă,
când îţi oferă gratis pe la colţuri
cinism şi înfrângeri,
spune-le neapărat c-ar trebui s-o întâlnească pe mama ta.
Mulțumesc!
(Aplauze)
Mulţumesc.
(Aplauze)
Mulțumiri.
(Aplauze)
În regulă, vreau să stați un moment,
şi să vă gândiţi la trei lucruri
care ştiţi că sunt adevărate.
Pot fi orice vreți:
din tehnologie, divertisment, design,
familia voastră, ce aţi mâncat la micul dejun.
Singura regulă e să nu vă gândiţi prea mult.
Sunteţi gata? Start.
Bine.
Iată trei lucruri ce ştiu că sunt adevărate.
Ştiu că Jean-Luc Godard a avut dreptate
când a spus: "O poveste bună
are început, mijloc şi sfârşit,
deşi nu neapărat în ordinea asta.”
Ştiu că sunt incredibil de emoționată şi entuziasmată să fiu aici pe scenă,
fapt ce îmi inhibă mult abilitatea de a rămâne calmă.
Şi ştiu...
c-am aşteptat toată săptămână să spun această glumă.
(Râsete)
De ce-a fost sperietoarea invitată la TED?
Pentru că era deosebită în câmpul ei.
(Râsete)
Scuze.
Acestea sunt acele trei lucruri pe care le cred adevărate.
Dar sunt multe pe care nu le pot înţelege,
aşa că scriu poezii pentru a înţelege.
Uneori singura cale pe care o știu de a parcurge ceva
e de a scrie o poezie.
Şi uneori ajung la sfârşitul poeziei,
privesc înapoi şi-mi spun: „Aaa... despre asta-i vorba?”
Şi uneori ajung la sfârşitul poeziei
şi nu am rezolvat nimic,
dar cel puţin am o nouă poezie.
Poezia recitată e arta poeziei scrise pentru scenă.
Implică crearea de poezii
ce nu se vor doar aşternute pe hârtie,
care au acel ceva ce cere să fie recitat cu voce tare
sau experimentat personal.
În primul an de liceu,
eram un ghem de emoții și hormoni.
Eram subdezvoltată
şi supra-dinamică.
Şi în ciuda fricii mele
de a fi vreodată privită prea îndelungat,
eram fascinată de ideea de a recita poezii.
Simţeam că iubirile mele secrete, poezia şi teatrul,
s-au împreunat, au avut un copil,
un copil pe care trebuia să-l cunosc.
Aşadar am decis să fac o încercare.
Prima mea poezie scenică,
împachetată în înțelepciunea adolescentei de 14 ani
viza nedreptatea
de a fi văzută ca nefeminină.
Poezia era foarte indignată,
şi în mare parte exagerată,
dar singurele recitări de poezii pe care le văzusem până-atunci
erau în mare parte indignate,
aşadar am crezut că asta se aştepta de la mine.
Prima dată când am interpretat
publicul de adolescenţi au strigat şi şi-au exprimat gălăgios simpatia,
şi când am coborât de pe scenă tremuram.
Am simţit o bătaie uşoară pe umăr,
şi când m-am întors am văzut
o fată imensă într-un hanorac cu glugă apărând din mulţime.
Avea poate 2 metri
şi părea că mă poate sfărâma cu o singură mână,
dar în schimb m-a aprobat din cap
şi a spus: „Hei, m-a emoționat. Mulţumesc.”
M-a lovit fulgerul.
Eram năucită.
Am descoperit un bar în Manhattan's Lower East Side
care găzduia săptămânal seara amatorilor de poezie,
şi părinţii mei uluiţi, dar susţinători m-au dus
să sorb fiecare strop de recitare pe care l-am putut sorbi.
Eram mai tânără cu cel puţin un deceniu,
dar cumva poeţii din Clubul de poezie Bowery
nu păreau deranjaţi de puștoaica de 14 ani,
ba chiar m-au întâmpinat cu bucurie.
Şi aici, ascultând aceşti poeţi împărtăşindu-şi poveştile
am învăţat că poezia recitată nu trebuie să fie indignată,
poate fi amuzantă sau dureroasă
sau serioasă sau caraghioasă.
Clubul de poezie Bowery a devenit clasa şi casa mea.
Şi poeţii care interpretau
m-au încurajat să-mi împărtăşesc poveştile.
Nu conta că aveam doar 14 ani.
Îmi spuneau: „Scrie cum e să fii de 14 ani.”
Am scris şi am rămas uimită în fiecare săptămână
când aceşti geniali poeţi în toată firea
râdeau cu mine şi-şi exprimau simpatia,
aplaudau şi-mi spuneau: „Hei, am simțit și eu asta.”
Pot divide călătoria mea de recitări
în trei paşi.
Pasul unu a fost când am zis,
„Pot. Pot face asta.”
Şi asta mulțumită unei fete într-un hanorac.
Pasul doi: momentul când am zis:
„Voi continua.
Iubesc recitarea. Voi veni aici în fiecare săptămână.”
Şi pasul trei a început
când am realizat că nu trebuia să scriu poezii indignate,
dacă eu nu eram aşa.
Existau lucruri specifice mie,
şi cu cât mă concentram mai mult pe acele lucruri,
cu atât mai ciudate erau poeziile mele,
dar cu atât mai mult simţeam că îmi aparțin.
Nu-i doar zicala: „Scrie ce ştii.”
Important și să-ți aduni cunoştinţele şi experienţa
acumulate până acum
să te ajute să te avânţi în sfere neștiute.
Folosesc poezia să mă ajute să limpezesc ce nu înțeleg,
dar fiecărei poezii noi
îi dăruiesc un rucsac plin
cu toate locurile unde am fost.
La universitate am întâlnit un coleg poet
care îmi împărtăşea credința în magia poeziei recitate.
Şi de fapt, Phil Kaye şi cu mine
întâmplător avem şi acelaşi nume de familie.
În liceu creasem Proiectul V.O.I.C.E.
ca mod de a-mi încuraja prietenii să recite cu mine.
Dar Phil şi cu mine am decis să reinventăm proiectul V.O.I.C.E. --
de data aceasta schimbându-i misiunea
în a folosi recitarea pentru a amuza,
educa şi inspira.
Am rămas studenţi la zi, dar am și călătorit,
interpretând şi predând
copiilor de nouă ani până la canditaţi MFA,
din California în Indiana, apoi India,
până la un liceu vis-a-vis de campus.
Şi vedeam mereu
cum recitarea pe scenă
descuie lacăte.
Dar uneori,
poezia te poate speria
Uneori,
trebuie să-i păcălim pe adolescenţi să scrie poezii.
Aşa mi-a venit ideea listelor. Oricine poate scrie liste.
Şi prima listă pe care o propun e
„10 lucruri care știu că sunt adevărate.”
Iată ce se întâmplă, iată ceea ce aţi descoperi și voi
dacă am împărtăşi listele cu voce tare.
La un moment dat îți dai seama
că cineva are exact acelaşi lucru,
sau un lucru similar,
cu ceva din lista ta.
Şi apoi altcineva
are ceva complet opus faţă de al tău.
Trei, cineva are ceva de care nu ai auzit vreodată.
Şi patru, cineva are ceva despre care ai crezut că ştii totul,
dar introduce un unghi nou de a-l privi.
Şi le spun oamenilor că poveștile măreţe aici încep,
în aceste patru intersecţii
între ce vă pasionează
şi ce i-ar putea entuziasma pe alţii.
Şi majoritatea răspund grozav la acest exercițiu.
Dar una din studente din anul I, Charlotte,
nu era convinsă.
Charlotte era bună la scris de liste, dar refuza să scrie poezii.
„Domnişoară,” îmi punea, „pur şi simplu nu sunt interesantă.
N-am nimic interesant de spus.”
Aşa că i-am cerut listă după listă,
şi într-o zi am propus lista
„10 lucruri pe care ar fi trebuit să le învăţ până acum.”
Numărul trei pe lista lui Charlotte era:
„Trebuia să învăţ să nu mă îndrăgostesc de tipi
de trei ori mai în vârstă ca mine.”
Am întrebat-o ce înseamnă,
şi a spus: „Domnişoară, e o poveste cam lungă.”
Iar eu am spus: „Charlotte, mie mi se pare chiar interesant.”
Şi aşa a scris prima poezie,
o poezie de dragoste diferită de tot ce auzisem până atunci.
Şi poezia începea:
„Anderson Cooper este un bărbat chipeş.”
(Râsete)
„L-aţi văzut în emisiunea 60 Minutes,
întrecându-se cu Michael Phelps într-o piscină,
purtând doar slip de baie,
sărind, hotărât să-l învingă pe campionul la înot?
După cursă şi-a scuturat părul ud şi alb ca norii
şi-a spus: <>
Nu, Anderson, tu eşti zeul.”
(Râsete)
(Aplauze)
Știu că prima regulă pentru a fi grozav
este să pari imperturbabil,
să nu admiți vreodată că te sperie ceva,
ori te impresionează sau emoționează.
Cineva mi-a spus cândva
că înseamnă a merge prin viaţă aşa.
Te protejezi de toate neaşteptatele suferinţe şi dureri ce ar putea apărea,
dar eu încerc să merg prin viaţă aşa.
Şi da, asta înseamnă să prind toate acele suferinţe şi dureri,
dar mai înseamnă şi că lucruri uimitoare
cad pur și simplu din cer,
sunt gata să le prind.
Folosesc recitarea ca să-mi ajut elevii
să redescopere miracolul,
să reziste tentației de a fi grozav şi impasibili,
în schimb, să se implice activ în ce se întâmplă-n jurul lor,
ca să poată reinterpreta şi crea ceva din asta.
Nu neapărat că recitarea ar fi forma ideală de artă.
Mereu caut cea mai bună cale de a spune fiecare poveste.
Scriu filme muzicale, fac scurt-metraje pe lângă poezii,
dar predau recitarea scenică
pentru că e accesibilă.
Nu oricine poate citi muzică
sau deţine aparat foto,
dar toți pot comunica într-un fel,
şi toți au poveşti
din care ceilalți putem învăţa.
În plus, poezia realizează imediat conexiuni.
Nu-i neobişnuit pentru oameni
să se simtă singuri ori că nimeni nu îi înțelege,
dar poezia recitată ne învaţă
că dacă ai abilitatea de a te exprima
şi curajul de a dărui aceste poveşti şi opinii,
poţi fi răsplătit
cu o încăpere plină de colegi,
sau de vecini care o să asculte.
Şi poate chiar şi o fată uriaşă într-un hanorac
o să relaţioneze cu ce ai oferit.
Şi asta-i o realizare uimitoare,
mai ales când ai 14 ani.
Plus că, acum, cu YouTube,
conexiunile nici nu se limitează la camera în care ne aflăm.
Sunt așa norocoasă că există această arhivă de interpretări
pe care le pot împărtăși cu elevii mei.
Oferă și mai multe oportunităţi
de a găsi un poet sau o poezie
cu care rezonează.
E tentant, odată ce ai descifrat și înțeles,
e tentant să continui să scrii aceeaşi poezie,
sau să continui să spui aceeaşi poveste, mereu,
odată ce-ai văzut că îți va aduce aplauze.
Nu e suficient să-i înveţi că se pot exprima,
trebuie să creşti şi să explorezi
să-ţi asumi riscuri, să te provoci pe tine însuţi.
Şi iată pasul trei:
să insufli munca pe care o faci
cu lucrurile specifice care te fac cine ești,
în timp ce sinele tău e în continuă schimbare.
Căci pasul trei nu se sfârșește niciodată.
Dar nu ajungi să faci pasul trei,
până nu ai făcut pasul unu mai întâi: „Eu pot.”
Călătoresc mult să predau,
nu apuc întotdeauna să-mi văd toţi studenţii atingând pasul trei,
dar am fost norocoasă cu Charlotte,
pentru că am reușit să-i urmăresc călătoria.
Am privit-o când a înțeles că,
punând în munca ei ce ştie a fi adevărat ,
creează poezii ce numai Charlotte le poate scrie,
cu ochi bulbucați şi lifturi şi Dora the Explorer.
Încerc povești ce numai eu le pot spune,
precum aceasta.
M-am tot gândit la calea cea mai bună de a o spune,
m-am întrebat dacă cea mai bună metodă
e un PowerPoint sau scurtmetraj,
și exact unde era începutul, mijlocul ori capătul?
M-am întrebat dacă voi ajunge la capăt
şi în final voi înțelege tot, sau nu.
Dintotdeauna am crezut că începutul meu a fost la Clubul Bowery,
dar poate că s-a petrecut mult mai devreme.
Pregătindu-mă să vin la TED,
am descoperit această filă de jurnal într-o agendă veche.
Cred că 54 decembrie era probabil 24.
E clar că fiind copil,
sigur mergeam prin viaţă aşa.
Cred că toţi mergeam aşa.
Mi-ar place să-i ajut pe alţii să regăsească acel miracol,
dorința de a se contopi în el, de a învăța,
și dorința de a împărtăși ce au învăţat,
ce au înțeles că e adevărat
şi ce sunt pe cale să înțeleagă.
Aş vrea să închei cu această poezie.
„Când au bombardat Hiroshima,
explozia a format o mini-supernovă,
astfel că fiecare animal, om sau plantă
care au avut contact direct
cu razele acelui soare
instantaneu au fost întoarse în cenuşă.
Şi pentru ce a rămas din oraş, de îndată a urmat:
vătămarea lungă a radiaţiei nucleare
a cauzat un întreg oraş şi populaţia lui
să se transforme în pulbere.
Când m-am născut, mama spunea că mă uitam în jur în întreaga cameră de spital
cu o privire care spunea: <>
Spune că am ochi de bătrân.
Când bunicul mei Genji a murit, aveam doar cinci ani,
dar am luat-o pe mama de mână şi i-am spus:
>
Şi totuşi, pentru cineva care aparent a mai făcut asta înainte,
încă nu înțeleg nimic.
Genunchii încă mi se înmoaie la fiecare pas pe scenă.
Încrederea în mine însămi e măsurată
în linguriţe amestecate în poezia mea,
şi încă are un gust ciudat în gură.
Dar în Hiroshima, unii oameni au fost şterşi de pe faţa pământului,
lăsând doar ceasul de mână ori o pagină de jurnal.
Nu contează că am inhibiţii cât să-mi umplu toate buzunarele,
continui să încerc,
sperând că într-o zi voi scrie o poezie
de care pot fi mândră s-o las într-o expoziţie într-un muzeu
ca singură dovadă că am existat.
Părinţii mei m-au numit Sarah,
care e un nume biblic.
În Biblie, Dumnezeu i-a spus Sarei că poate face ceva imposibil
şi ea a râs,
pentru că prima Sarah,
nu ştia ce să facă cu imposibilul.
Şi eu? Ei bine, nici eu,
căci văd imposibilul în fiecare zi.
Imposibil e să încerci să te conectezi în astă lume,
să încerci să ţii de alţii în timp ce tot se spulberă în jur,
să ştii că în timp ce tu vorbeşti,
nu își aşteaptă doar rândul să vorbească, ci te aud.
Simt exact ce simţi și tu
și, în acelaşi timp.
Pentru asta mă străduiesc fiecare dată când deschid gura,
pentru acea conexiunea imposibilă.
E acea bucată de zidul Hiroshimei
care a fost arsă complet de radiaţii.
Dar pe treptele din față, cineva care stătea acolo,
a blocat razele să nu lovească piatra.
Tot ce-a mai rămas acum
e o umbră permanentă de lumină pozitivă.
După bomba A,
specialiştii au spus că vor trece 75 de ani,
până când pe solul vătămat de radiaţii din Hiroshima
să poată creşte iar ceva.
Dar în acea primăvară, noi muguri se iveau din pământ.
Când te întâlnesc, în chiar acel moment,
nu mai sunt parte din viitorul tău.
Încep a deveni rapid parte din trecutul tău.
Dar în acel moment, ajung să-ţi simt prezentul.
Şi tu, ajungi să-l simți pe al meu.
Şi acesta e cel mai măreţ prezent dintre toate.
Deci dacă-mi spui că pot face imposibilul,
probabil am să râd.
Nu ştiu încă dacă pot schimba lumea,
căci nu ştiu aşa multe despre ea,
şi nu ştiu multe nici despre reîncarnare,
dar de mă faci să râd destul de tare,
uit uneori în ce secol sunt.
Nu e prima dată când mă aflu aici. Nu va fi nici ultima oară.
Nu e ultimul cuvânt pe care îl voi împărtăși.
Dar totuși, încerc din răsputeri
să-l folosesc bine în prezent.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)