Paul Krugman, câştigătorul Premiului Nobel în economie, a scris cândva:
Productivitatea nu e totul, dar pe termen lung e aproape totul."
Deci e ceva serios.
Nu sunt prea multe lucruri pe lume care să însemne „aproape totul".
Productivitatea e motorul principal al prosperităţii societăţii.
Deci, avem o problemă.
În cele mai mari economii europene, productivitatea creştea cu 5% pe an
în anii '50, '60, începutul anilor '70.
Din '73 în '83, 3% pe an.
Din '83 în '95, 2% pe an.
Din 1995: mai puţin de 1% pe an.
La fel şi în Japonia.
La fel şi în SUA,
în ciuda unei reveniri de moment, cu 15 ani în urmă
şi în ciuda tuturor inovaţiilor tehnologice
ce ne înconjoară: internetul, informaţia,
noile tehnologii informatice şi de comunicaţii.
Când productivitatea creşte cu trei procente pe an,
dublezi nivelul de trai la fiecare generaţie.
Fiecare generaţie trăieşte de două ori mai bine decât generaţia părinţilor lor.
Când creşte cu un procent pe an,
e nevoie de trei generaţii ca să dublezi nivelul de trai.
Şi în acest timp, mulţi oameni vor trăi mai rău decât părinţii lor.
Vor avea mai puţin din toate:
locuinţe mai mici sau poate nu vor avea locuiţe,
mai puţin acces la educaţie, la vitamine, la antibiotice, la vaccinări -
la orice.
Gândiţi-vă la toate problemele cu care ne confruntăm acum.
Toate.
E posibil să derive din criza productivităţii.
De ce apare această criză?
Pentru că principiile de bază ale eficienţei,
eficienţa în organizaţii, în management,
au devenit contraproductive față de eforturile umane.
Peste tot în serviciul public, în companii, în modul în care muncim,
modul în care inovăm, investim sau încercăm să învăţăm să lucrăm mai bine.
„Sfânta treime" a eficienţei:
claritate, cuantificare şi răspundere,
subminează efortul uman.
Sunt două căi prin care dovesc acest lucru.
Prima şi preferata mea,
e riguroasă, elegantă, frumoasă: e metoda matematică.
Dar întrega versiune matematică ia ceva timp, însă există o altă cale:
să urmărim o cursă de ştafetă.
Asta vom face astăzi.
E puţin mai animată, mai vizuală şi mai rapidă: e o cursă.
Să sperăm că e mai rapidă.
(Râsete)
Finala campionatului mondial la feminin: opt echipe în finală,
cea mai rapidă fiind echipa SUA.
Au cele mai rapide femei de pe pământ şi cele mai bune şanse de câştig.
E de remarcat faptul că dacă o compari cu o echipă medie,
de exemplu, echipa Franţei, (Râsete)
din punctul de vedere al celor mai bune performanţe la cursa de 100 m,
dacă aduni timpii individuali ai alergătoarelor americane,
acestea ar ajunge la linia de sosire cu un avans de 3,2 metri în față echipa Franţei.
Anul acesta echipa SUA e într-o formă foarte bună.
Dacă luăm în calcul cei mai buni timpi de anul acesta,
conform statisticilor, ar termina cu un avans de 6,4 metri în fața Franţei.
Când vom urmărim cursa,
la un moment dat, aproape de final, veţi vedea
că Torri Edwards, a patra alergătoare americană, e în frunte.
Nimic surprinzător: anul acesta a câştigat aurul la cursa de 100 m.
Chryste Gaines, a doua alergătoare din echipa SUA,
e cea mai rapidă femeie de pe Pământ
şi sunt 3,5 miliarde de femei pe Pământ.
Primele două dintre cele mai rapide, sunt în echipa SUA.
Nici celelalte două alergătoare din echipa SUA nu sunt rele.
(Râsete)
Echipa SUA a câştigat clar războiul talentului,
dar echipa medie încearcă să le ajungă din urmă.
Haideţi să urmărim cursa.
(Video: comentatorii francezi relatează cursa)
(Video: se încheie transmisia)
Yves Morieux: Ce s-a întâmpat?
Nu a câştigat cea mai rapidă echipă, ci cea mai puţin rapidă.
Apropo, sper că apreciaţi
cercetarea istorică aprofundată pe care am făcut-o ca Franţa să arate bine.
(Râsete)
Dar să nu exagerăm, totuşi nu e arheologie.
(Râsete)
Dar de ce?
Datorită cooperării.
Când auzi această propoziţie:
„Datorită colaborării, întregul valorează mai mult decât suma părţilor”,
nu e poezie sau filosofie, e matematică.
Cei care duc ştafeta sunt mai lenţi, dar ştafeta lor e mai rapidă.
Miracolul cooperării:
multiplică energia şi inteligenţa eforturilor umane.
E esenţa eforturilor umane:
felul în care colaborăm, cum efortul unuia contribuie în a-l ajuta pe altul.
Prin cooperare putem face mai mult cu mai puţin.
Ce se întâmplă cu cooperarea când apare „sfântul graal",
poate chiar „sfânta treime" a clarităţii, a cuantificării şi răspunderii?
Claritatea.
Rapoartele conducerii sunt pline de plângeri privind lipsa clarităţii:
audit de conformitate, diagnosticele consilierilor.
Avem nevoie de mai multă claritate, trebuie să clarificăm rolurile, procesele.
E ca şi cum alergătorii din echipă ar spune:
„Să fie clar! Unde începe şi unde se termină de fapt rolul meu?
Trebuie să alerg 95 de metri, 96, 97...?
E important, să fie clar."
Dacă spuneţi 97, după 97 de metri,
oamenii vor lăsa ştafeta, indiferent dacă e cineva acolo care să o preia sau nu.
Responsabilitate.
Încercăm în mod constant să punem responsabilitatea pe umerii unei persoane.
Cine e răspunzător pentru acest proces?
Trebuie ca cineva să răspundă de acest proces.
În cursa de ştafetă, predarea ştafetei fiind foarte importantă,
trebuie ca cineva să fie responsabil pentru transmiterea ştafetei.
Deci între fiecare doi alergători,
vom avea un nou atlet specializat
cu sarcina clară să preia ştafeta de la un alergător
şi să o predea următorului alergător.
Vom avea cel puţin două astfel de persoane.
Vom câştiga cursa în acest mod?
Nu știu, dar în mod sigur vom avea o interfaţă mai clară
şi un lanţ clar al responsabilităţilor.
Vom şti pe cine să învinovăţim, dar nu vom câştiga cursa niciodată.
Dacă stăm să analizăm, suntem mai interesaţi
să ştim pe cine trebuie să blamăm în caz de eşec,
decât să creăm premisele succesului.
Atâta de mult efort intelectual investit în designul organizaţiei...
structuri urbane, sisteme de procesare...
care e scopul real?
Să aibă un vinovat în caz de eşec.
Creăm organizaţii capabile să dea greş, dar într-un mod documentat,
identificând clar responsabilul pentru eşec
şi suntem eficienţi în eşecul nostru.
Măsurare.
Ce e măsurat va fi realizat.
Iată: pentru a transmite ştafeta, trebuie să o faci la timpul potrivit,
în mâna potrivită, la viteza potrivită.
Ca să faci asta, trebuie să aloci energie în braţ.
Energia canalizată spre braţ nu va ajunge la picioare,
lucru care va influenţa viteza ta măsurabilă.
Trebuie să strigi suficient de devreme următorul alergător
să îl anunţi că soseşti să îi predai ştafeta,
pentru ca el să se pregătească, să anticipeze.
Trebuie să strigi tare, dar sângele şi energia care ajung în gâtul tău,
nu vor mai ajunge în picioare.
Opt oameni strigă simultan
şi trebuie să recunoşti vocea colegului tău.
N-ai timp pentru: „Tu eşti?”
Prea târziu!
(Râsete)
Haideţi să privim cursa filmată cu încetinitorul
şi să urmărim a treia alergătoare.
Priviţi unde îşi canalizează efortul, energia şi atenţia.
Nu numai în picioare, ceea ce ar fi grozav pentru viteza ei,
dar şi în gât, braţ, ochi şi creier.
Pe cine ajută acest lucru?
Pe următoarea alergătoare.
Dar când următoarea alergătoare aleargă foarte repede,
e pentru că face un efort imens,
sau datorită modului în care a treia alergătoare i-a pasat ştafeta?
Nu există niciun instrument de măsură care să ne ofere un răspuns.
Dacă recompensăm oamenii pe baza activităţii lor măsurabile,
îşi vor canaliza energia, atenţia şi sângele,
în ceea ce poate fi măsurat: în picioare,
iar ştafeta va cădea şi echipa va încetini.
Cooperarea nu cere un efort incredibil, important e cum îţi împarţi efortul.
Înseamnă să îţi asumi un risc, pentru că sacrifici protecţia
garantată de performanţele individuale măsurabile obiectiv.
Înseamnă să faci o diferenţă imensă în performanţele celorlalţi
cu care suntem comparaţi.
Atunci, trebuie să fii prost ca să cooperezi.
Şi oamenii nu sunt proşti: nu cooperează.
Claritatea, responsabilitatea şi măsurarea erau bune
când lumea era mai simplă.
Dar afacerile au devenit mult mai complexe.
Împreună cu echipele mele am măsurat evoluţia complexităţii în afaceri.
E mult mai solicitant acum să atragi şi să păstrezi clienţii,
să îţi creezi un avantaj la nivel global, să creezi valoare.
Şi cu cât afacerea devine mai complexă,
cu atât mai mult, în numele clarităţii responsabilităţii şi măsurării,
multiplicăm structurile, procesele şi sistemele.
Această cursă pentru claritate şi responsabilitate atrage
o multiplicare contraproductivă a interfeţelor, a monitorizărilor
şi a coordonatorilor care nu fac doar să folosească oameni şi resurse,
dar adaugă de asemenea obstacole.
Cu cât e mai complexă organizaţia,
cu atât e mai dificil de înţeles ce se întâmplă cu adevărat,
aşa că avem nevoie de sedinţe, indicatori, rapoarte,
indicatori principali de performanţă, măsurători...
Oamenii se concentrează pe lucrurile măsurabile,
dar cu preţul cooperării.
Pe măsură ce performanţele scad,
adaugăm şi mai multe structuri, procese, sisteme...
Oamenii îşi pierd timpul în şedinţe,
scriind rapoarte ce trebuie făcute, anulate şi refăcute.
Conform analizelor noastre, echipele din aceste organizaţii
petrec 40-80% din program nefolosindu-şi timpul,
dar lucrând mai intens şi mai mult,
prestând activităţi din ce în ce mai puţin utile.
Asta ucide productivitatea şi îi face oamenii să sufere la serviciu.
Organizaţiile noastre risipesc inteligenţa umană
şi duc un război împotriva efortului uman.
Când oamenii nu cooperează
nu blamaţi starea lor de spirit, mentalitatea sau personalitatea lor...
Priviţi mediul de lucru.
E în interesul lor să colaboreze, dacă asta le scade performanţele individuale?
De ce ar colabora?
Când blamăm personalitatea oamenilor
pe lângă claritate, responsabilitate şi măsurare,
adăugăm şi nedreptatea la toată această ineficienţă.
Trebuie să creăm organizaţii
în care pentru fiecare devine util să colaboreze.
Îndepărtaţi interfeţele, monitorizările,
toate aceste structuri complicate de coordonare.
Nu căutaţi delimitarea clară, alegeţi neclaritatea, suprapunerea.
Când evaluaţi performanţa, daţi deoparte evaluarea cantitativă.
Acceleraţi „ce”-ul.
Acordaţi atenţie cooperării, lui „cum”.
Cum ai predat ştafeta?
Ai aruncat-o, sau înmânat-o în mod eficient?
Îmi distribui energia către lucrurile măsurabile:
în picioarele, în viteza, sau în predarea ştafetei?
Voi, în calitate de lideri, de manageri,
înlesniţi colaborarea dintre oameni?
Viitorul organizaţiilor noastre,
companiilor noastre şi societăţilor noastre,
depinde de răspunsul vostru la această întrebare.
Mulţumesc!
(Aplauze)