Pár évvel ezelőtt
édesanyámnak ízületi csúza lett.
A csuklói, térdei és lábujjai megduzzadtak bénító, krónikus fájdalmat okozva.
Le kellett százalékoltatnia magát.
Nem jött többé el a helyi mecsetünkbe.
Egyes reggeleken még a fogmosás is túl fájdalmasnak bizonyult számára.
Segíteni akartam rajta.
De nem tudtam, hogyan lehetne.
Nem vagyok orvos.
Viszont gyógyászati történész vagyok.
Úgyhogy elkezdtem kutatni a krónikus fájdalom történelmét.
Mint kiderült, a UCLA-nek egész gyűjteménye van a fájdalom történelméről
a könyvtárában.
Találtam egy történetet -- egy fantasztikus történetet --
egy emberről, aki emberek millióit mentette meg a fájdalomtól;
olyanokat, mint édesanyám.
Mégsem hallottam róla ezelőtt.
Nem voltak róla életrajzi könyvek, vagy filmek.
A neve John J. Bonica.
De történetünk elején,
jobban ismerték Johnny "Bika" Walkerként.
Egy nyári napon történt, 1941-ben.
Éppen egy cirkusz érkezett a New York-i Brookfield apró városába.
Nézelődők gyülekeztek, hogy megnézzék a kötéltáncosokat, a bohócokat --
kis szerencsével akár az élő ágyúgolyót.
Kíváncsiak voltak az erőművészre, Johnny "Bika" Walkerre is,
az izmos verőemberre, aki bárkit átdöfne egy dollárért.
Azon a bizonyos napon egy hang hallatszott
ami elnyomta a cirkusz hangos bemondóját.
Sürgősen orvosra volt szükségük az élőállatok sátránál.
Valami baj történt az oroszlánszelídítővel.
Az előadásának csúcspontjába hiba csúszott,
és a feje beszorult az oroszlán szájába.
Kezdett elfogyni a levegője;
a közönség rémülten figyelte
amint küszködött, majd elájult.
Mikor az oroszlán szorítása végre engedett,
az oroszlánszelídítő a földre rogyott, mozdulatlanul.
Mikor pár perccel később magához tért,
ismerős alakot látott maga fölé görnyedve.
Bika Walker volt az.
Az erőművész szájon át lélegeztette, és ezzel megmentette az oroszlánszelídítőt.
Bár nem mondta el senkinek,
de harmadéves orvostanhallgató volt.
Nyaranta a cirkusszal turnézott, hogy ki tudja fizetni a tandíjat,
és a karaktere védelmében titokban tartotta hivatását.
Kegyetlennek és ellenségesnek kellett mutatkoznia --
nem pedig okos jótevőnek.
Titkáról orvos kollégái sem tudtak.
Ahogy ő mondta, "Ha sportoló voltál, akkor egyben butának is néztek."
Így hát nem mesélt nekik a cirkuszról,
sem arról, hogy esténként és hétvégente profi pankrátorként dolgozott.
Álneveket használt, mint a Bika Walker,
vagy később a Maszkos Csoda.
Még akkor is titokban tartotta ezt,
amikor világbajnok lett
félnehézsúlyban.
Éveken át John J. Bonica párhuzamos életeket élt.
Pankrátor volt;
és egyben orvos is.
Félelmetes fráter;
és egyben hős is.
Fájdalmat okozott,
és fájdalmat kezelt.
És bár akkor még nem tudhatta, de a következő öt évtized során,
ezekre az ellentétes identitásokra építve
hozott létre egy újfajta gondolkodásmódot a fájdalomról.
Annyira megváltoztatta ezzel a modern orvoslást, hogy évtizedekkel később,
a Time magazin a fájdalomcsillapítás szülőatyjának nevezte.
De ez mind később történt.
1942-ben Bonica lediplomázott az orvosin és feleségül vette Emmát,
a szerelmét, akivel évekkel korábban az egyik meccsén találkozott.
Titokban továbbra is pankrátorkodott -- muszáj volt.
Gyakornoki helye a New York-i St. Vincent kórházban nem járt fizetéssel.
Bajnoki öve miatt nagy eseményeken lépett ringbe,
például a Madison Square Gardenben,
neves ellenfelek ellen,
mint Everett "Szőke Medve" Marshall,
vagy a háromszoros világbajnok, Angelo Savoldi.
Ezek a meccsek megviselték a testét;
elszakadt a csípőízületi labrumja, bordatöréseket szenvedett.
Egyszer a Rettenetes Török nagylábujja Capone-szerű sebhelyet hagyott
arcának oldalán.
Másnap, a munkában egy műtős maszkkal kellett eltakarnia.
Bonica-nak kétszer is annyira sérült volt az egyik szeme a műtőszobában,
hogy nem is látott rá.
De a legrosszabbak a szétroncsolt, karfiolfülei voltak.
Elmondása szerint olyanok voltak, mintha két baseball labda lenne a fején.
A fájdalom egyre csak gyűlt az életében.
Ezután végignézte a felesége szülését a kórházban.
Látta, amint kínjában rángatózott.
A szülész szólt a szolgálatban levő gyakornoknak
hogy adjon neki pár cseppnyi étert a fájdalmára.
De a gyakornok fiatal volt, csak három hete dolgozott --
izgult, és miközben az étert adta,
megsértette Emma torkát.
Hányt, fulladozott, majd elkezdett kékülni.
Bonica, aki ezt végignézte, ellökte a gyakornokot az útból,
kitisztította a légutait,
és megmentette a felesége és lánya életét.
Ekkor határozta el, hogy életét az aneszteziológiának szenteli.
Később segített a szülő anyáknak való gerincérzéstelenítés kifejlesztésében is.
De mielőtt erre fordíthatta volna figyelmét,
Bonica-nak alapkiképzésre kellett jelentkeznie.
Épp a D-nap környékén
jelent meg a Madigan Hadi Orvosi Központban,
Tacoma közelében.
7 700 ágyával ez volt az egyik legnagyobb hadikórház Amerikában.
Bonica lett a fájdalom-kontroll felelős.
Mindössze 27 éves volt.
Ilyen sok beteggel érintkezvén, Bonica megfigyelt eseteket
melyek ellent mondtak mindannak, amit addig tanult.
A fájdalomnak - jó értelemben véve - egy vészcsengőnek kéne lennie,
amivel a test jelez egy sérülést, például egy törött kart.
De egyes esetekben,
amikor például a betegnek amputálták a lábát,
a beteg továbbra is fájdalomról panaszkodott a nem létező lábában.
De ha a sérülést kezelték, miért szólna tovább a vészcsengő?
Más esetekben, bár sérülésnek semmi jele nem mutatkozott,
a betegek mégis fájdalmat éreztek.
Bonica megkereste az összes specialistát a kórházban -- sebészeket,
ideggyógyászokat, pszichiátereket és másokat.
Megpróbált mindenkitől véleményt kérni a betegeiről.
Ez túl sok időbe telt, ezért csoportos találkozókat szervezett ebédidőben.
Egyik sarokban a kiválasztott specialisták csapata, a másikban a beteg fájdalma.
Soha senki nem fókuszált a fájdalomra ilyen módon azelőtt.
Ezek után nekilátott a könyveknek.
Minden orvosi könyvet elolvasott, amit csak meg tudott szerezni,
külön figyelve a "fájdalom" szóra.
A 14 000 általa olvasott oldalból
a "fájdalom" szó mindössze 17 és fél oldalon szerepelt.
Tizenhét és fél.
A legalapvetőbb, leggyakoribb dolog, ami a betegséggel jár.
Bonica megdöbbent -- idézem,
"Mégis miféle következtetést kéne levonni ebből?
A beteg szempontjából legfontosabb dologról
még csak nem is beszélnek."
Így a következő nyolc évben Bonica beszélt róla.
Írt is róla; ő írta meg azokat a hiányzó oldalakat.
Megírta a könyvet, amit később csak A Fájdalom Bibliája néven emlegettek.
Ebben új módszereket, új kezeléseket ajánl
idegblokkoló injekciók használatával.
Javasolta egy új intézmény, a Fájdalomklinika alapítását,
az ebédidőbeli találkozók mintájára.
De a könyvének legnagyobb érdeme
hogy egyfajta érzelmi vészcsengőként szolgált az orvoslásnak.
Egy kétségbeesett kérésként az orvosok felé, hogy vegyék komolyan
a fájdalom szerepét betegeiknél.
Újragondolta az orvoslás alapvető célját.
Nem az volt a cél, hogy meggyógyítsák a beteget;
hanem, hogy a beteg jobban érezze magát.
Évtizedeken át próbált érvényt nyerni ennek,
mire végül a hetvenes évek közepére sikerült.
Fájdalomklinikák százai nyíltak szerte a világon.
De amint ez megtörtént, tragikus fordulat jött.
Bonica pankrátorévei megtették hatásuk.
Több mint 20 éve nem volt a ringben,
de az az 1500 menet nyomokat hagyott a testén.
Ötvenes évei közepére súlyos idült ízületi gyulladása lett.
A következő 20 évben 22 műtétje volt,
közte négy gerincműtét,
és egyik csípőprotézis a másik után.
Alig tudta felemelni a karját, vagy elfordítani a nyakát.
Alumínium mankókkal tudott csak járni.
Barátai és volt tanítványai lettek az orvosai.
Egyikük megjegyezte, hogy talán ő kapta a legtöbb idegblokkoló injekciót
az egész bolygón.
Eleve munkamániás volt, ez is csak még több munkára ösztönözte --
napi 15-18 órát dolgozott.
Mások gyógyítása több volt számára munkánál,
saját maga számára is ez volt a leghatékonyabb segítség.
"Ha nem foglalnám le magam ennyire," mondta egy riporternek akkoriban,
"teljesen lerokkannék."
Egy floridai üzleti úton, a nyolcvanas évek elején,
Bonica megkérte egy volt tanítványát, hogy fuvarozza el a Hyde Parkba, Tampában.
Elhajtottak a pálmafák mellett, és egy öreg palotához értek,
melynek garázsa hatalmas, ezüst mozsárágyúkat rejtett.
A Zacchini család tulajdona volt,
akik egyfajta amerikai cirkuszi hírességnek számítottak.
Évtizedekkel korábban Bonica látta őket,
ezüst kezeslábasban és védőszemüvegben,
amint előadták az általuk kitalált számot -- az emberi ágyúgolyót.
Ekkorra, hozzá hasonlóan ők is visszavonultak már.
Az a nemzedék mind halott, beleértve Bonicat,
így nem tudhatjuk pontosan, mi hangzott el aznap.
Én mégis szeretem elképzelni.
Az erőművész és az emberi ágyúgolyók újraegyesítve,
régi és újabb sebeiket mutogatva.
Bonica talán orvosi tanácsokat adott nekik.
Talán azt mondta nekik, ami szájhagyomány útján fennmaradt,
hogy a cirkuszban és pankrációval töltött ideje mélyen formálták életét.
Bonica közvetlen közelről láthatta a fájdalmat.
Érezte. Vele élt.
És ezzel lehetetlenné vált számára, hogy ne foglalkozzon mások fájdalmával.
Ebből az empátiából hozott létre egy teljesen új területet,
ez segítette jelentős szerephez abban, hogy az orvoslás
elismerje a fájdalom jelentőségét.
Ugyanezen szájhagyomány alapján
Bonica azt állította, a fájdalom
a legösszetettebb emberi élmény.
Mert benne van a múltad, a jelened,
a kölcsönhatásaid, a családod.
Bonicara ez mindenképp igaz volt.
De édesanyámra is igaz.
Az orvosok könnyen tekintenek rá
amolyan profi betegként,
egy nőként, aki várótermekben tölti napjait.
Néha én is ilyennek látom.
De ahogy láttam Bonica fájdalmát --
életművének tanúbizonyságaként --
eszembe jutott az a rengeteg dolog, ami benne van édesanyám fájdalmában.
Mielőtt megduzzadtak és elkoptak volna,
anyám ujjai a kórház HR osztályán kattogtak
ahol azelőtt dolgozott.
Samosa tésztát hajtogattak az egész mecset számára.
Mikor gyerek voltam, a hajamat vágták,
az orromat törölték,
a cipőfűzőim kötötték.
Köszönöm.
(Taps)