לפני מספר שנים,
אימי פיתחה דלקת מפרקים שיגרונית.
הפרקים שלה, ברכיים ואגודלים התנפחו, מה שגרם לכאב כרוני משתק.
היא היתה צריכה לחתום על נכות.
היא הפסיקה להגיע למסגד המקומי שלנו.
בבקרים מסוימים הכאב היה כל כך חזק, שהיא התקשתה לצחצח שיניים.
רציתי לעזור.
אבל לא ידעתי איך.
אני לא רופא.
אז, מה שאני כן - זה היסטוריון של רפואה.
אז התחלתי לחקור את ההיסטוריה של הכאב הכרוני.
מתברר, שלאוניברסיטת קליפורניה יש אוסף היסטוריוני שלם על כאב,
בארכיון שלהם.
ומצאתי סיפור - סיפור מדהים -
אודות אדם שהציל מיליוני אנשים מכאב.
אנשים כמו אימי.
ועדיין, מעולם לא שמעתי עליו.
לא היו עליו שום ביוגרפיות, לא סרטים הוליוודיים.
השם שלו היה ג'ון ג'. בוניקה.
אבל כאשר הסיפור שלנו מתחיל,
הוא היה ידוע יותר בתור ג'וני "שור" ווקר.
זה היה יום קייצי בשנת 1941.
הקרקס בדיוק הגיע לעיר הקטנה ברוקפילד בניו יורק.
צופים נהרו כדי לצפות בהולכים על החוט ובליצנים.
אם הם היו ברי מזל, אז גם את "התותח האנושי".
הם גם באו כדי לראות את "איש הברזל", ג'וני "השור" ווקר.
בריון, מאלו שמנערים אותך בעבור דמי כיס.
אתם יודעים, ביום זה ממש, קול הושמע
במערכת הכריזה של הקרקס.
הם היו צריכים רופא בדחיפות, באוהל החיות.
משהו קרה למאלף החיות.
השיא של המופע שלו השתבש,
והראש שלו נתקע בתוך הפה של האריה.
נגמר לו האוויר.
הקהל צפה באימה
בשעה שהוא נאבק ואחר כך התעלף.
כאשר האריה שיחרר את לסתותיו,
המאלף רק צנח לקרקע, חסר תנועה.
כאשר המאלף התאושש מספר דקות לאחר מכן,
הוא ראה דמות מוכרת רכונה מעליו.
זה היה "השור" ווקר.
איש הברזל הנשים את המאלף, והציל את חייו.
כעת, איש הברזל לא אמר לאף אחד,
אבל הוא היה למעשה סטודנט בשנה השלישית ללימודיו.
הוא סייר עם הקרקס במהלך הקייצים כדי לשלם שכר לימוד,
אבל שמר זאת בסוד על מנת לשמור על תדמיתו.
הוא היה אמור להיות אלים, נבל
ולא חנון גומל חסדים.
גם עמיתיו לרפואה לא ידעו את סודו.
כמו שהוא אומר זאת: "אם היית אתלט אתה בעצם ציפור דודו טיפשה".
אז הוא לא אמר להם על הקרקס,
או על כך שהוא היה מתאבק מקצועי בערבים ובסופי שבוע.
הוא השתמש בשם בדוי כמו "שור" ווקר.
או לאחר מכן, "המופלא במסכה".
הוא אפילו שמר את זהותו בסודיות באותה שנה,
שבה הוא הוכתר לאלוף במשקל קל-כבד.
אלוף העולם.
במהלך השנים, ג'ון ג'. בוניקה חי את החיים הכפולים הללו.
הוא היה מתאבק,
הוא היה רופא.
הוא היה נבל,
הוא היה גיבור.
הוא גרם לכאב,
והוא טיפל בכאב.
והוא לא ידע באותו זמן, אבל במשך חמשת העשורים הבאים,
הוא השתמש בזהויות האלו
כדי להתוות דרך חדשה לחלוטין להסתכלות על כאב.
זה שינה את הרפואה המודרנית בצורה כזאת, שכמה עשורים אחר כך
מגזין "טיים" יקרא לו האבא המייסד של ההקלה בכאב.
אבל כל זאת קרה לאחר מכן.
בשנת 1942, בוניקה סיים את בית הספר לרפואה ונשא לאישה את אמה,
אהובתו, שאותה פגש באחד מהתחרויות שלו שנים קודם לכן.
הוא עדיין המשיך להיאבק בחשאי הוא היה חייב.
ההתמחות שביצע בבית החולים סיינט וינסנט בניו יורק לא שילמו לו דבר.
עם חגורת האליפות שלו, הוא התאבק במקומות מבוקשים,
כמו במדיסון סקוור גארדן,
מול מתחרים נחשבים.
כמו אוורט "המזוקן הבלונדיני" מרשל.
או מול אלוף העולם שלוש פעמים, אנג'לו סבולדי.
התחרויות גבו מחיר מגופו.
הוא קרע את מפרקי הירך, שבר צלעותיו.
לילה אחד, "טורק אגודל-גדול האיום" שרט צלקת במצחו כמו של קפונה.
במורד הפנים שלו.
בבוקר יום למחרת בעבודה, הוא הצטרך לשים מסכת מנתחים כדי להסתיר את זה.
בוניקה הופיע פעמיים בחדר הניתוח, עם עין כל כך חבולה,
כך שהוא לא יכל לראות באמצעותה.
אבל הגרוע מכל היו האוזניים המרוסקות שלו.
הוא אמר שזה הרגיש כאילו שני כדורי בייסבול נמצאים בצידי ראשו.
כאב המשיך להצטבר בחייו.
בהמשך, הוא היה עד לכך שאשתו נכנסה ללידה בבית החולים שלו.
היא נאנקה מכאבים.
המיילדת שלה הזעיקה את המתמחה שהיה במשמרת.
כדי לתת לה מעט טיפות של אתר להקל על הכאבים שלה.
אבל המתמחה היה בחור צעיר, רק שלושה שבועות בעבודה -
הוא רעד, וכאשר הזריק את האתר,
גרם לגירוי בגרון של אמה.
היא הקיאה והשתעלה, והתחילה להכחיל.
בוניקה, שצפה בכל זאת, דחף את המתמחה הצידה,
שיחרר את גרונה,
והציל את חיי אישתו ואת חיי בתו שעדיין לא נולדה.
ברגע זה, הוא החליט להקדיש את חייו לתורת ההרדמה.
בזמן מאוחר יותר, הוא אפילו הצטרף לפיתוח האפידורל, לילודה.
אבל לפני שיכל לעסוק במילדות,
היה על בוניקה להתיצב בטירונות.
בסביבות יום הפלישה לנורמנדי,
בוניקה התייצב למרכז הרפואי-צבאי במדיגן.
ליד טקומה.
עם 7,700 מיטות בבית החולים, זה היה אחד מבתי החולים הצבאיים הגדולים באמריקה.
בוניקה היה אחראי על השליטה בכאב שם.
הוא היה רק בן 27.
תוך כדי טיפול בכל כך הרבה חולים, בוניקה התחיל לזהות מקרים
שניגדו את כל מה שלמד בימי חייו.
כאב היה אמור להיות סוג של פעמון אזהרה בצורה טובה
זה הדרך של הגוף לאיתות על פציעה, כמו זרוע שבורה.
אבל במקרים מסויימים,
כמו אחרי שקטעו רגל למטופל.
החולה היה עלול עדיין להתלונן מכאב ברגל שלא קיימת.
אבל אם הפציעה טופלה, מדוע פעמון האזהרה המשיך לצלצל?
היו מקרים אחרים בהם לא היתה שום עדות על פציעה כלשהי,
ועדיין, המטופל חש בכאב.
בוניקה איתר את כל המומחים בבית החולים שלו: מנתחים,
נירולוגים, פסיכיאטריים, ואחרים.
והוא ניסה לקבל את חוות הדעת שלהם על החולים שלו.
זה לקח יותר מדי זמן, אז הוא התחיל לארגן פגישות קבוצתיות בארוחת הצהריים.
זה היה כמו קבוצת מומחים שנלחמים נגד כאב החולה.
אף אחד מעולם לא התייחס אל הכאב, בצורה כזאת.
אחר כך, הוא חרש על ספרים.
הוא קרא את כל ספרי הרפואה שהוא יכל להשיג,
תוך סימון כל אזכור של המילה "כאב".
מתוך 14,000 דפים שהוא קרא,
המילה "כאב" היתה על 17 וחצי מהם.
שבעה עשר וחצי.
עבור החלק הבסיסי, הכי נפוץ, הכי מתסכל של להיות חולה.
בוניקה היה המום - אני מצטט אותו,
הוא אמר: "לאיזו מסקנה לכל הרוחות ניתן להגיע מתוך זה?
על הדבר החשוב ביותר שמעסיק את החולה,
הם לא עוסקים."
אז במהלכן של שמונה השנים הבאות, בוניקה דיבר על כך.
הוא כתב על כך, הוא כתב את המילים החסרות הללו.
הוא כתב את מה שברבות הימים ייקרא: התנ"ך של הכאב.
בתוכו הוא הציע אסטרטגיות חדשות,
טיפולים חדשים המשתמשים בזריקות חוסמות אותות-עצביים.
הוא הציע מוסד חדש, מרפאת הכאב,
המבוססת על אותן פגישות הפסקת-צהרים.
אבל הדבר החשוב ביותר בספר שלו
שזה היה סוג של פעמון אזעקה רגשי לרפואה.
זעקה נואשת הקוראת לרופאים לקחת את הכאב בצורה רצינית
בחיי המטופלים.
הוא בנה מחדש את המטרה המדוייקת של הרפואה.
המטרה לא היתה שהמטופל יהיה בריא יותר.
המטרה היתה שהמטופל ירגיש טוב יותר.
הוא דחף את האג'נדה של הכאב שלו במשך עשורים,
עד שזה תפס באמצע שנות השבעים.
מאות קליניקות כאב נפוצו בכל העולם.
אך במהלך ההצלחה - הפתעה טרגדית.
שנות ההיאבקות של בוניקה תפסו אותו.
הוא היה מחוץ לזירה כבר יותר מ- 20 שנה.
אבל 1,500 קרבות מקצועיים השאירו חותם על גופו.
עוד כשהוא בשנות ה-50 לחייו, הוא סבל מדלקת מפרקים ניוונית חמורה.
במהלך 20 השנים הבאות הוא עבר 22 ניתוחים.
שכללו ארבעה ניתוחים בעמוד השדרה.
והחלפת ירך אחר החלפת ירך.
הוא בקושי יכל להרים את זרועו, להזיז את צווארו
הוא הזדקק לקביים כדי ללכת.
חבריו והסטודנטים שלו לשעבר הפכו להיות רופאיו.
אחד מהם העיר שקרוב לוודאי לקח יותר זריקות החוסמות-אותות-עצביים.
מאשר כל אדם אחר בעולם.
בעודו מכור לעבודה, הוא עבד אפילו יותר.
בין 15 ל-18 שעות ביממה.
ריפוי אחרים הפך להיות יותר מאשר רק עבודה,
זה היה מבחינתו הצורה היעילה ביותר להרגשת הקלה.
"אם לא הייתי עסוק, כמו שאני עכשיו," הוא אמר לכתב באותו הזמן,
"אז הייתי אדם נכה לכל דבר."
בנסיעת עסקים לפלורידה בשנות ה-80 המוקדמות,
בוניקה תפס טרמפ עם סטודנט שלו לשעבר להייד פארק בטמפה.
במהלך נסיעתם הם חלפו על פני עצי דקל וחנו ליד אחוזה ישנה,
אחוזה המחזיקה תותח כסוף ענק שמוסתר בחנייה.
הבית היה שייך למשפחת זקיני,
שהם היו משהו כמו משפחת-על קרקסית אמריקאית.
עשורים קודם לכן, בוניקה צפה בהם,
לבושים סרבלים כסופים ומשקפי מגן,
מבצעים את המופע שהם היו חלוצים בו - "התותח האנושי".
אבל כעת הם היו כמוהו: בדימוס.
הדור ההוא כולו מת עכשיו, כולל בוניקה,
אז אין אפשרות לדעת בדיוק מה הם אמרו באותו היום.
אבל עדיין, אני אוהב לדמיין זאת.
"איש הברזל" ו- "התותח האנושי" - מתאחדים,
משוויצים בצלקות ישנות, ובחדשות.
ייתכן ובוניקה נתן להם עצה רפואית.
ייתכן ואמר להם את מה שלאחר מכן אמר בהיסטוריה שבעל פה,
שהזמן שהוא העביר בקרקס ובהיאבקות עיצבו באופן משמעותי את חייו.
בוניקה ראה את הכאב מקרוב.
הוא חש אותו. הוא חי אותו.
וזה גרם לכך שזה היה בלתי אפשרי מבחינתו להתעלם מאחרים.
מתוך האמפתיה הזאת, הוא יצר תחום חדש לחלוטין,
ושיחק תפקיד חשוב בכך שהרפואה תכיר בכאב
בפני עצמו.
באותה היסטוריה שבעל פה,
בוניקה טען שכאב
הוא החוויה האנושית המורכבת ביותר.
שהיא כוללת את חיי העבר, החיים הנוכחיים,
האינטראקציות שלך, המשפחה שלך.
זה היה נכון בוודאות עבור בוניקה.
אבל זה היה גם נכון עבור אימי.
זה נוח לרופאים לראות את אימי
כמו מטופלת מקצועית,
אישה שרק מעבירה את ימיה בחדרי המתנה.
לפעמים אני נתקע בהסתכלות כזאת בעצמי.
אבל כאשר ראיתי את כאבו של בוניקה -
עדות לחייו המלאים -
התחלתי להיזכר בכל הדברים שמאחורי הכאב של אימי.
לפני שהם התנפחו והתדלקו,
האצבעות של אימי תקתקו
במחלקת משאבי אנוש בבית החולים שבו היא עבדה.
הם קיפלו סמבסוקים לכל המסגד שלנו.
כשהייתי ילד, הם סיפרו את שערות ראשי.
קינחו לי את האף,
שרכו לי את שרוכי הנעליים.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)