(Muzika)
(Aplauz)
Hvala vam mnogo. (Aplauz)
Hvala. Velika je privilegija naći se ovde.
Pre par nedelja sam gledao na Jutjubu video
o kongresmenki Gabrieli Gifords
u početnim fazama njenog oporavka
od jednog od onih onih strašnih projektila.
Jedan je u ušao u njenu levu hemisferu mozga
i uništio joj Brokin centar, centar za govor u mozgu.
U dotičnom tretmanu Gabi radi sa govornim terapeutom
i bori se da proizvede
neke od osnovnih reči i možete da primetite kako
joj je sve teže i teže, sve dok se na kraju
potpuno ne slomi i počne da jeca
bez reči u naručju svog terapeuta.
Nakon nekoliko trenutaka njen terapeut pokušava sa novom tehnikom
i počinju zajedno da pevaju
i Gabi počinje da peva kroz suze
i možete da čujete kako je u stanju da jasno izgovara
reči pesme koja opisuje njene osećaje
i ona peva, u silaznoj skali:
"Neka sija, neka sija, neka sija."
To je vrlo snažan i dirljiv podsetnik o tome kako
lepota muzike ima sposobnost da govori
tamo gde reči podbace, u ovom slučaju ona bukvalno progovori.
Gledanje ovog snimka Gabi Gifords me podsetilo
na rad doktora Gotfrida Šlauga,
jednog od istaknutih neurologa koji proučava muziku i mozak na Harvardu,
Šlaug je pobornik terapije nazvane
melodijsko-intonacijska terapija, koja je sada postala vrlo popularna u muzikoterapiji.
Šlaug je otkrio da osobe pogođene moždanim udarom i zahvaćene afazijom,
koje nisu bile sposobne da formiraju rečenice od tri ili četiri reči,
ipak i dalje mogle da pevaju reči pesme,
bilo da se radilo o "Srećan ti rođendan"
ili o njihovoj omiljenoj pesmi Iglsa ili Roling Stonsa.
Nakon 70 sati intenzivnih časova pevanja,
otkrio je da je muzika bila u stanju da bukvalno ponovo promreži
mozgove njegovih pacijenata i da stvori odgovarajući
centar za govor u njihovoj desnoj hemisferi
da bi nadoknadio oštećenje leve hemisfere.
Kao sedamnaestogodišnjak posećivao sam laboratoriju doktora Šlauga i jednog popodneva
me proveo kroz jedno od vodećih istraživanja
o muzici i mozgu - o tome kako su muzičari imali
iz temelja drugačiju strukturu mozga u odnosu na ne-muzičare,
kako muzika i slušanje muzike,
može jednostavno da osvetli ceo mozak,
od prednjeg mozga pa sve do malog mozga,
o tome kako muzika postaje neuropsihijatrijski metod
za pomoć autističnoj deci, za pomoć onima koji se bore
protiv stresa, anksioznosti i depresije,
kako se teško obolelim od parkinsonove bolesti primetno smirivalo podrhtavanje
i hod postajao stabilniji kada bi slušali muziku
i kako bi oboleli od Alchajmerove bolesti, čija je senilna demencija
toliko uznapredovala da nisu više prepoznavali
svoju porodicu, još uvek mogli prepoznati Šopenovu melodiju
za klavir koju su naučili kada su bili deca.
Ali imao sam još jedan razlog za posetu Gotfridu Šlaugu,
a to je: nalazio sam se na raskrsnici svog života,
pokušavajući da izaberem između muzike i medicine.
Upravo sam završio svoj redovni studij i radio sam
kao asistent u laboratoriju Denisa Selkoa,
proučavao sam Parkinsonovu bolest na Harvardu i zaljubio sam se
u neurologiju. Želeo sam da postanem hirurg.
Hteo sam da postanem doktor poput Pola Farmera ili Rika Hodsa,
tih neustrašivih ljudi koji su odlazili na mesta kao Haiti ili Etiopija
i radili sa obolelima od SIDE sa tuberkulozom višestruko otpornom
na lekove ili sa decom koja su se raspadala od raka.
Hteo sam da postanem takav doktor Crvenog krsta,
takav doktor bez granica.
Sa druge strane, svirao sam violinu celog svog života.
Muzika je za mene bila više od strasti. Bila je opsesija.
Bila je kiseonik. Imao sam sreću da studiram
na Džulijardu na Menhetnu i da sviram
svoj prvi koncert sa Zubinom Mehtom i Izraelskom filharmonijom u Tel Avivu
i ispostavilo se da je Gotfrid Šlaug
studirao orgulje na Bečkom konzervatorijumu,
ali je odustao od svoje ljubavi prema muzici da bi nastavio karijeru
u medicini. Tog poslepodneva sam morao da ga pitam:
"Kako ti je bilo kod donošenja te odluke?"
Odgovorio je da i dalje ponekad zaželi da
svira orgulje kao što je to nekada radio
i da u mom slučaju škola medicine može da čeka,
a da violina to jednostavno ne može.
Posle još dve godine muzičkog usavršavanja, odlučio sam
da pokušam nemoguće pre nego što se pojavim na prijemnom ispitu za medicinu
i upišem se na fakultet kao poslušan indijski sin
kako bih postao novi dr Gupta. (Smeh)
Tako sam odlučio da pokušam nemoguće i pojavio sam se
na audiciji za cenjenu Los Anđelosku filharmoniju.
To je bila moja prva audicija i nakon tri dana sviranja,
probne nedelje iza scene, ponudili su mi mesto.
A to je bio san. Bio je neverovatan san biti član
orkestra i svirati u kultnoj Koncertnoj sali Volta Diznija,
u orkestru kojim sada diriguje poznati Gustavo Dudamel,
ali za mene je bilo još daleko važnije to što sam bio okružen
muzičarima i mentorima koji su postali moja nova porodica,
moj novi muzički dom.
Ali godinu dana kasnije, sreo sam još jednog muzičara koji je takođe
studirao na Džulijardu, koji mi je posebno pomogao
da pronađem svoj način izražavanja i oblikujem svoj muzički identitet.
Natanijel Ajers je bio kontrabasista na Džulijardu, ali je kao
dvadesetogodišnjak imao seriju psihotičnih epizoda,
lečen je hloropromazinom u Belvjuu
i 30 godina kasnije je završio kao beskućnik na ulicama Skid Roa
u centralnom Los Anđelesu.
Natanijelova sudbina je bacila novo svetlo na beskućništvo
i na prevenciju mentalnog zdravlja u Sjedinjenim Državama,
kao što je prikazano u knjizi i u filmu "Solista",
ali ja sam postao njegov prijatelj i postao sam njegov učitelj violine
i rekao sam mu da gde god bude imao svoju violinu
i gde god ja budem imao svoju, da ćemo održati naš čas.
U mnogim trenucima u kojima sam video Natanijela na Skid Rou,
video sam kako je muzika mogla da ga povrati
iz njegovih najcrnjih trenutaka, iz onoga što je meni
i mom neuvežbanom oku izgledalo
kao početak šizofrenične epizode.
Svirati za Natanijela, muzika je dobila dublje značenje
jer se tu radilo o komunikaciji,
komunikaciji tamo gde su reči zakazale, komunikaciji
poruke koja treba da prodre dublje od reči, koja je upisana
u osnovnom nagonskom nivou Natanijelove psihe
i koja dolazi kao istinski muzički poklon od mene.
Postajao sam sve ogorčeniji zato što neko
poput Natanijela može da završi kao beskućnik na Skid Rou
zbog svoje mentalne bolesti i koliko ima još desetina hiljada
drugih koji su sami tamo na Skid Rou, sa podjednako
tragičnom sudbinom, ali za razliku od njega nikad neće imati knjigu ili film
o sebi koji bi ih mogli skloniti sa ulice?
U samoj srži te svoje krize, osetio sam kako
je muzički život izabrao mene i nekako,
možda verovatno u vrlo naivnom smislu, osetio sam da je Skid Rou
zaista potreban neko poput Paula Farmera
i ne još jedan klasični muzičar koji svira na Bunker Hilu.
Na kraju, Natanijel je bio taj koji mi je pokazao
da ako sam zaista posvećen tome da nešto promenim,
ako sam zaista hteo da napravim razliku, već sam imao savršen instrument za to,
muzika je bila most koji je povezao moj svet sa njegovim.
Postoji lep citat
romantičarskog nemačkog kompozitora Roberta Šumana,
koji je rekao: "Poslati zrak svetlosti u tamu ljudskih srdaca,
eto to je dužnost umetnika."
To je posebno dirljiv citat
jer je i sam Šuman patio od šizofrenije
i umro u utočištu.
Inspirisan onim što sam naučio od Natanijela,
osnovao sam organizaciju muzičara na Skid Rou
nazvanu Ulična simfonija, koja donosi svetlost muzike
u najmračnija mesta, koja svira
za beskućnike i mentalno bolesne u prihvatilištima i klinikama
na Skid Rou, koja svira za ratne veterane
sa post-traumatskim stresnim poremećajima i za zatvorenike
i one koji su označeni kao kriminalno ludi.
Posle jednog od naših koncerata u Državnoj bolnici Paton
u San Bernardinu, jedna žena nam je prišla
i suze su joj tekle niz lice,
a imala je paralizu, tresla se,
ali je imala i taj predivan osmeh i rekla je
da nikad ranije nije čula klasičnu muziku,
nije ni pomišljala da bi joj se svidela, nije nikada ranije
čula zvuk violine i slušanje ove muzike je bilo poput slušanja sunčeve svetlosti,
nikada niko nije došao da ih poseti, i da je, prvi put u šest godina,
kada je čula naše sviranje, prestala da se trese bez pomoći lekova.
Iznenada, ono što smo otkrili uz ove koncerte,
daleko od bine, daleko od svetlosti pozornice, daleko
od smokinga, je da su muzičari postali sredstvo
za davanje neverovatnih terapeutskih koristi koje muzika
daje mozgu publike koja nikada ne bi imala priliku
da uđe u ovu sobu,
nikada ne bi imala pristup toj vrsti muzike koju mi sviramo.
Kao što medicina služi da bi lečila više
od sastavnih delova samog tela,
snaga i lepota muzike nadilazi "E"
u sredini našeg voljenog akronima.
Muzika nadilazi samu estetsku lepotu.
Sinhronizacija emocija koju doživljavamo kada
slušamo Vagnerovu operu ili Bramsovu simfoniju
ili Betovenovu kamernu muziku, prisiljava nas da se setimo
naše zajedničke ljudskosti koju delimo, duboko javno
povezane svesti, empatične svesti
za koju je neuropsihijatar Ian MekGilkrist rekao da je jako prožičena
u desnoj hemisferi našeg mozga.
Za one koje žive u vrlo nehumanim uslovima
mentalne bolesti unutar beskućništva
i zatvoreništva, muzika i lepota muzike
pružaju priliku da nadiđu svet oko sebe
i da se podsete da još uvek imaju sposobnost da dožive
nešto predivno i da ih čovečanstvo nije zaboravilo.
Iskra te lepote, iskra te ljudskosti
se pretvara u nadu
i znamo, bez obzira da li smo izabrali put muzike
ili medicine, upravo to je prva stvar koju moramo usaditi
unutar naše zajednice, unutar naše publike,
ako želimo da potaknemo lečenje iznutra.
Voleo bih da završim citatom Džona Kitsa,
romantičarskog engleskog pesnika,
poznatim citatom za koji sam uveren da ga svi vi poznajete.
Kits je takođe odustao od medicinske karijere
da bi se bavio poezijom, ali je umro kada je imao godinu dana više od mene.
Kits je rekao: "Lepota je istina, istina je lepota.
To je sve što znate na zemlji i sve što treba da znate."
(Muzika)
(Aplauz)