Recimo da ste na kvizu.
Već ste osvojili 1000 dolara u prvome krugu
kada otvorite bonus polje.
Sada imate izbor.
Možete uzeti 500 dolara zagarantiranog bonusa
ili možete bacati novčić.
Ako je glava, osvajate bonus od 1000 dolara.
Ako je pismo, ne dobivate ništa.
U drugome krugu osvojili ste 2000 dolara kada otvorite kazneno polje.
Sada imate drugi izbor.
Možete izgubiti 500 dolara
ili iskušati svoju sreću novčićem.
Ako je glava, ne gubite ništa,
ali ako je pismo, tada gubite 1000 dolara.
Ako ste kao većina ljudi,
vjerojatnije je da ćete u prvome krugu uzeti zagarantirani bonus
i baciti novčić u drugome krugu.
Ali ako razmislite, to nema smisla.
Šanse i ishodi u oba su kruga jednaki.
Zašto se onda drugi krug čini strašnijim?
Odgovor leži u fenomenu poznatom pod nazivom averzija prema gubitku.
Prema teoriji racionalnog izbora,
naše odluke trebaju slijediti jednostavnu matematičku jednadžbu
koja procjenjuje razinu rizika nasuprot iznosu koji je u pitanju.
Ali istraživanja su pokazala kako je za mnoge ljude
negativni psihološki utjecaj osjećaja gubitka nečega
otprilike dvaput veći od pozitivnog utjecaja dobivanja iste stvari.
Averzija prema gubitku je kognitivna pristranost nastala iz heuristika,
pristupa rješavanju problema temeljenog na prethodnom iskustvu i intuiciji,
radije nego na pažljivoj analizi.
Ti mentalni prečaci mogu dovesti do iracionalnih odluka,
ne poput zaljubljivanja
ili bungee jumpinga s litice,
nego logičkih pogrešaka za koje se lako dokaže da su pogrešne.
Situacije koje uključuju vjerojatnosti notorno su loše za primjenu heuristika.
Na primjer, recimo da bacate kocku s četiri zelene i dvije crvene strane
dvadeset puta.
Možete birati jednu od ponuđenih opcija ishoda bacanja
i ako se pojavi, osvajate 25 dolara.
Koju biste odabrali?
U jednom istraživanju, 65 % sudionika, od kojih su svi bili studenti,
odabralo je opciju B
iako je A kraća i sadržana unutar B,
drugim riječima, vjerojatnija je.
Ovo se naziva pogreškom reprezentativnosti.
Očekujemo da ćemo vidjeti više zelenih kockica
te nas mozak može zavarati da odaberemo manje vjerojatnu opciju.
Heuristici su općenito loši kada su u pitanju brojevi.
U jednom primjeru studenti su podijeljeni u dvije grupe.
Prva je grupa upitana je li Mahatma Gandhi umro prije 9. godine,
dok je druga upitana je li umro nakon 140. godine.
Oba su broja daleko od točnog,
ali kada se od obje grupe tražilo da pogode u kojoj je godini zapravo umro,
prosjek odgovora prve grupe bio je 50,
a druge 67.
Iako su očito krive informacije u početnim pitanjima
trebale biti nebitne,
one su i dalje utjecale na procjene studenata.
Ovo je primjer efekta sidrenja
i često se koristi u marketingu i pregovaranjima
kako bi se podigle cijene do onih koje su ljudi spremni platiti.
Dakle, ako heuristici dovode do svih ovih krivih odluka,
zašto ih uopće imamo?
Pa, jer mogu biti prilično učinkoviti.
Kroz većinu ljudske povijesti
preživljavanje je ovisilo o brzom donošenju odluka uz ograničene informacije.
Kada nema vremena da se logički analiziraju sve mogućnosti,
heuristici nam ponekad mogu spasiti život.
Ali današnja okolina zahtijeva daleko kompleksnije donošenje odluka
i te su odluke ovisnije o nesvjesnim faktorima nego što mislimo,
utječući tako na sve, od zdravlja i edukacije
do financija i kaznenog pravosuđa.
Ne možemo samo isključiti heuristike u mozgu,
ali ih možemo naučiti biti svjesni.
Kada se nađete u situaciji koja sadrži brojeve,
vjerojatnosti
ili više detalja,
zastanite na sekundu
i razmotrite da intuitivni odgovor možda ipak nije onaj pravi.