Prieš keletą metų
aš aptikau paprastą piešimo pratimą,
padedantį suprasti ir išspręsti sudėtingas problemas,
ir kaip dauguma panašių pratimų, jis atrodo pernelyg paprastas,
bet atidžiau įsigilinus
jis atskleidžia netikėtas tiesas
apie tai, kaip mes bendradarbiaujame ir suvokiame aplinkybes.
Šis pratimas turi tris dalis
ir pradedamas tuo, ką mes puikiai mokame padaryti –
paskrudinti duoną.
Pradedame su švariu popieriaus lapu ir rašikliu,
ir, be jokių žodžių, jūs piešiate, kaip paskrudinti duoną.
Ir dauguma nupiešia kažką panašaus į tai.
Jie nupiešia kepalą duonos, jau supjaustytą ir tada įdeda į skrudintuvą.
Tada skrebutis trumpam paliekamas.
Jis iššoka, ir štai! Po poros minučių skrebutis, ir gero apetito.
Na, per metus aš surinkau šimtus tų skrebučių piešinių
ir kai kurie iš jų yra labai geri,
nes jie tikrai aiškiai iliustruoja duonos skrudinimo procesą.
Ir tuomet yra tokių, kurie, na, nėra labai geri.
Iš tiesų jie niekam tikę, nes negalima suprasti, ką jie nori pasakyti.
Atidžiau patyrinėjus, kai kurie
atskleidžia tam tikrus duonos skrudinimo aspektus ir nutyli kitus.
Taip pat yra tokių, kurie yra tik apie skrebutį
ir skrebučio pavertimą skrebučiu.
Ir dar kai kurie iš jų yra tik apie skrudintuvą,
o inžinieriai mėgsta piešti jo mechanizmo dalis.
(Juokas.)
Ir dar yra tokių, kurie vaizduoja žmones.
Pavaizduojama patirtis, kurią žmonės patiria.
O dar kiti piešia duonos skrudinimo grandinę
kuri tęsiasi atgal iki parduotuvės.
Ji eina per tiekimo grandinės teleportacijos tinklus
ir atgal iki pat laukų ir kviečių,
o viena jų net pasiekia Didįjį sprogimą.
Taigi, patys beprotiškiausi dalykai.
Bet manau, kad aišku,
jog nors šie piešiniai yra be galo skirtingi,
jie turi vieną bendrą bruožą, ir man įdomu, ar galite jį pamatyti.
Ar matote? Ką jie turi bendro tarpusavyje?
Dauguma piešinių turi susikirtimo taškus ir rodykles.
Tie taškai vaizduoja apčiuopiamus dalykus, tokius kaip skrudintuvas ir žmonės,
o rodyklės rodo ryšius tarp susikirtimo taškų.
Ir būtent susikirtimo taškų ir rodyklių derinys
pateikia išsamų sistemos modelį
ir parodo, kaip mes įsivaizduojame
kaip kažkas veikia.
Štai kokia jų svarba.
Šie sistemų modeliai įdomūs tuo, kaip
jie atskleidžia mūsų skirtingus požiūrius.
Pavyzdžiui, amerikiečiai duoną skrudina skrudintuvėje.
Atrodo suprantama.
Tuo tarpu, daugelis europiečių skrebutį gamina keptuvėje,
o studentai duoną skrudina virš laužo.
Tikrai nežinau kodėl, bet taip daro dauguma MBA studentų.
Na, dabar jūs galite išmatuoti sudėtingumą suskaičiuodami susikirtimo taškus,
kurių paprastai iliustracijoje yra nuo keturių iki aštuonių.
Jei mažiau, piešinys atrodo nesvarbus,
bet jį lengva suprasti,
o jei daugiau nei 13, piešinys gali supainioti.
Jis tampa pernelyg sudėtingu.
Taigi, tinkamiausias skaičius yra tarp 5 ir 13.
Taigi, jeigu norite kažką pavaizduoti grafiškai,
jūsų diagramoje turėtų būti tarp penkių ir 13 susikirtimo taškų.
Taigi, nors galbūt nelabai įgudę piešti,
mes intuityviai žinome, kaip padalinti sudėtingus dalykus
į paprastus, o tada vėl sujungti atgal.
Taigi, dabar pradedame antrąją mūsų pratimo dalį,
kuri yra duonos skrudinimas,
bet šįkart su lipniais lapeliais arba kortelėmis.
Taigi, kas tada atsitinka?
Na, su kortomis, dauguma žmonių linkę piešti aiškius, detalesnius
ir logiškesnius susikirtimo taškus.
Jūs galite matyti žingsnis po žingsnio vykstančią analizę,
ir kaip statydami savo modelį jie perkelia taškus,
perstatydami juos kaip Lego kaladėles.
Na, nors tai atrodo nereikšminga, iš tiesų tai yra labai svarbu.
Šis sparčiai pasikartojantis vaizdavimas pamąstant ir analizuojant
yra vienintelis būdas atskirti grūdus nuo pelų.
Tai dizaino proceso esmė.
Ir sistemų teoretikai teigia,
kad tai, kaip sklandžiai galime keisti reprezentaciją,
koreliuoja su mūsų noru pagerinti modelį.
Taigi, lipnių lapelių sistema yra ne tik sklandesnė, bet ir
taip pat sukuria daugiau susikirtimo taškų, nei nekintantys piešiniai.
Piešiniai yra įvairesni.
Ir tai atveda mus į trečią mūsų pratimo dalį,
kur mes piešiame, kaip paskrudinti duoną, bet šįkart grupėje.
Tai kas tada atsitinka?
Na, štai kas.
Iš pradžių keblu, tuomet darosi tikrai keblu,
tada dar kebliau,
bet kai žmonės tobulina modelius
geriausi susikirtimo taškai tampa labiau pastebimais,
ir kaskart kartojant procesą, modelis tampa aiškesnis,
kadangi žmonės remiasi vieni kitų idėjomis.
Atsiranda suvienytas sistemų modelis
kuris integruoja visų žmonių įvairius individualius požiūrius
ir tai ganėtinai skiriasi
nuo to, kas paprastai vyksta susirinkimuose, ar ne taip?
Taip piešiniai gali turėti 20 ar daugiau susikirtimo taškų,
bet dalyviai nesijaučia supainioti,
nes jie patys dalyvavo jų modelių kūrime.
Kas įdomu yra tai, kaip grupės spontaniškai maišosi tarpusavyje
ir prideda papildomus organizavimo sluoksnius.
Pavyzdžiui, tvarkydamiesi su skirtumais
jie prideda besišakojančias ir paraleles struktūras.
Ir, beje, jeigu jie tai daro visiškoje tyloje,
jie tai padaro daug geriau ir daug greičiau.
Tikrai įdomu - mažiau kalbų, daugiau darbų.
Iš to iškyla keletas pagrindinių pamokų.
Pirma, piešimas mums padeda suvokti situacijas
kaip sistemas su taškais ir jų tarpusavio ryšiais.
Perkeliamos kortos sukuria geresnius sistemų modelius,
nes su jomis galime jas daug lengviau perkurti.
Ir tuomet grupės užrašai pateikia išsamiausius modelius,
nes mes sujungiame kelis požiūrius.
Štai kaip įdomu.
Kai žmonės dirba kartu tinkamomis aplinkybėmis,
grupių modeliai daug geresni, nei individualūs modeliai.
Na, šis būdas puikiai tinka piešimui, kaip paskrudinti duoną,
bet kas, jei jūs norite piešti apie kažką daug svarbesnio ir skubaus,
pavyzdžiui, jūsų organizacijos viziją, pirkėjo aptarnavimo kelią
arba socialų atsakingumą?
Vyksta vizualinė revoliucija,
nes vis daugiau organizacijų sprendžia sudėtingas problemas
kartu jas piešdami.
Ir esu įsitikinęs, kad matantys pasaulį kaip perkeliamus taškus ir rodykles
tikrai turi pranašumą.
Ir tai padaryti galima labai paprastai.
Jūs užduodate klausimą, surenkate susikirtimo taškus,
juos patobulinate, darote tai vėl iš naujo,
tobulinate, tobulinate, tobulinate ir taip išryškėja struktūra
ir visai grupei tampa aišku, o jūs atsakote į tą klausimą.
Taip šis paprastas piešimo veiksmas ir jo kartojimas vėl ir vėl
pateikia tikrai nuostabius rezultatus.
Ką tikrai labai svarbu žinoti,
yra tai, kad būtent diskusijos yra svarbiausias aspektas,
ne tik patys modeliai.
Ir šie matomi pavyzdžiai
gali išaugti į kelis šimtus, ar net tūkstančius susikirtimo taškų.
Toks pavyzdys yra organizacija „Rodale“.
Didelė leidybos kompanija.
Jie vienais metais prarado krūvą pinigų
ir jų vadovaujanti komanda per tris dienas pavaizdavo visą jų darbą.
Ir įdomu tai, kad pavaizdavus visą jų darbą,
sistemų sistemas,
jie susigrąžino 50 milijonų dolerių pajamų
ir taip pat pagerino pirkėjų vertinimo reitingus – iš D į A.
Kodėl? Nes jų vadovaujanti komanda viską sujungė.
Dabar mano misija yra padėti organizacijoms
išspręsti jų sudėtingas problemas naudojant grupinį pavaizdavimą
ir mano sukurtame puslapyje adresu drawtoast.com,
aš surinkau krūvą geriausių praktinių pavyzdžių.
Ir čia jūs galite išmokti vesti dirbtuves,
sužinoti daugiau apie vaizdinį bendravimą
ir taškų bei linijų struktūrą, kurią galėsite pritaikyti spręsdami problemas
bei atsisiųsti įvairių šablonų pavyzdžius tam, kad
atskleistumėte keblias problemas, su kuriomis susiduriame organizacijose.
Taip, regis, paprastas piešimo pratimas su duonos skrudinimu
padeda mums suprasti, surasti ryšius ir sujungti juos tarpusavyje.
Taigi, kai kitą kartą jūs susidursite su įdomiu iššūkiu,
prisiminkite, ko dizainas gali mus išmokyti.
Paverskite savo idėjas matomomis, apčiuopiamomis ir logiškomis.
Tai nesudėtinga, smagu, efektyvu
ir tikiu, kad tai idėja, verta būti paminėta
Ačiū jums.
(Plojimai.)