Egy civil szervezetet vezetek, amely "10 x 10" néven kampányt folytat
a lányok tanulási lehetőségéért.
Lányok százaival volt módom találkozni és megismerkedni
a fejlődő világból
az akciónk ideje alatt.
Összehoztunk egy multimédiás kampányt,
arra koncentrálva, hogy a világ legtávolabbi csücskébe is eljusson,
hogy micsoda érték az egész közösség számára egy kislány taníttatása.
Projektünk sarokköve egy teljes estés film, egy mozifilm,
a "Girl Rising", amit remélem megnéznek majd jövő tavasszal, 2013-ban.
A folyamat részeként lehetőségem volt eljutni olyan rendezvényekre,
amelyek középpontjában a lányok és asszonyok helyzetbe hozása, oktatása állt.
Néhányszor alkalmam nyílt beszélni is ezeken.
Amit valóban ijesztőnek találtam,
hogy ezeken az eseményeken többnyire nők vettek részt.
Sőt, néha én voltam a jelenlevők között az egyetlen férfi.
És mindig ugyanazt a kérdést kaptam,
legfeljebb egy kicsit másképp fogalmazva,
valahogy így: "Mondja, Justin,
férfiként miért gondolja fontosnak a lányok oktatását?"
Vagy "Justin, miért olyan fontos beszélni
a lányok és az asszonyok jogairól?"
Mivel alig 16 percem maradt,
úgy döntöttem, ezt arra használom, hogy személyesebb
és hosszabb választ adjak, hogy férfiként miért vagyok meggyőződve róla,
hogy ha tartós változásokat akarunk, és kiemelni országokat a szegénységből,
akkor a legjobb befektetés a nemzetközi közösség számára a lányok taníttatása.
Elmesélek párat azokból a történetekből, amelyeket azután írtam meg,
miután beszélgethettem valamennyit lányokkal
a projekt keretében, néhány országban.
Ezek a megfigyelések biztatást jelentettek,
és valóban a szívemből jöttek.
Szeretném, ha ez az előadás a történetmesélésé lenne,
hogy meg tudják érteni a véleményem
az én szempontom szerint.
Az első történetem Ugandából származik,
és a tanulsága nagyjából ez:
ezek a fiúcskák férfivá cseperednek,
és a lányok iránti tiszteletük az asszonyok irántivá válik,
és ez az egész úgy indul el, hogy a lányok
már nagyon fiatalon tekintélyt szereznek maguknak.
Kampalában voltunk, valójában a külvárosban.
Erre vezet a főút,
és van itt ebben a Mpigi nevű városban egy kis sárkunyhó,
ahol találkoztam Lídiával.
Lídia egészen kiváló tanuló.
13 éves, és igen jól teljesít az iskolában.
Megismertük Lídia történetét:
ő az egyetlen túlélő a családjából.
Három testvérét vesztette el AIDS-ben.
Már fertőzötten születtek, és meghaltak mindnyájan.
Szüleit szintén az AIDS vitte el.
13 éves korára ő az egyetlen túlélő.
Amikor rátaláltunk, Lídia ebben a kunyhóban élt az ő Jajájával,
a nagymamájával, aki remek asszony.
A kedvenc színe nyilvánvalóan a bíbor,
tetőtől talpig ez a köntös fedte.
Maga is nehézségekkel küzd: öreg, és alig tud járni.
Az összes testvére meghalt AIDS-ben.
Ahogy Jajával beszélgettünk,
gyorsan kiderült, hogy ő amolyan csodálatos, derűs asszony,
aki harsányan nevet a saját viccein.
Körötte ott rohangásznak ezek az apró fiúcskák.
Nyolc kisfiú volt a házban,
és ahogy mesélni kezdték történetüket,
kiderült, hogy ez az asszony, Jaja
és az az egy kislány nyolc árva fiúgyereket nevel a házban,
egy egyszobás házban, ott a főút mellett.
Jaja átviharzott szedett-vedett konyháján,
majd hozzálátott tésztát nyújtani egy sörösüveggel.
Samosát készített a gyerekeknek, és egyúttal eladásra is.
Mesélni kezdett,
közben ahogy múlt az idő, tapasztaltuk, hogy mi történik.
Jaja ott üldögélt és vicceket mesélt magának, és hangosan nevetett rajtuk,
a kicsik Lídia körül lebzseltek.
Míg tanult, az összes kis srác körülötte nyüzsgött
és próbálták őt utánozni.
Tekintélye volt előttük, felnéztek rá mindenben.
Elkezdtünk beszélgetni a fiúkkal.
Többségük azt mondta, hogy az az álma, hogy iskolába járjon.
Vagyis néhányuk még olyan kicsi volt.
Volt, aki már járt iskolába, ők elmondták, hogy Lídia tanítgatja őket.
Többségük orvos vagy tanár szeretett volna lenni.
Megkérdeztük Lídiát is, hogy mi az álma.
Azt válaszolta, hogy szeretne megtanulni vezetni.
Erre megkérdeztem, hogy miért.
Azt mondta: "szeretném levinni a fiúkat erre a főútra.
Levinni őket az útra
és elvinni oda, ahová mindenki más eljut."
Tudják, azon az estén, amikor hazaértem,
azon járt az eszem, amit mondott, és azt gondolom, hogy ez valóban hihetetlen,
mindannak a sok hátránynak a dacára, ami akadályozza őket,
és különösen Lídiát.
Az ő hátát nem csupán egy család terhe nyomja, a nyolc új testvéré,
mégis kiváló az iskolában is,
vezető lesz belőle, terelgeti az öccseit, Jajával együtt.
Nincs kétségem, hogy a fiúkból valóban orvos vagy tanár lesz,
és soha nem fogják elfelejteni,
hogy sikerükben nagy része volt
nővérüknek és nagymamájuknak.
A következő történetem Északkelet-Etiópia falusias területéről származik.
Ahogy mentünk északra,
meglátogattunk egy csodálatos közösséget.
Nomádok voltak, akik szó szerint
teve- és kecskenyájukat követik a sivatagon keresztül,
vizet és növényeket keresve.
Így találkoztunk a vénekkel, egy csoport férfival a faluból,
akik hagyományosan a döntéseket hozzák.
Ez a 30-70 ember leszakadt, és nomád törzsként
csak vándorol a sivatagon keresztül.
Leültek velünk és elmondták,
miként érkezett körösségükbe néhány éve az a csoport civil,
akik elhatározták és megvalósították a nomád osztálytermeket.
Ezek olyan osztályok voltak, amelyeket szét lehetett szedni egyetlen nap alatt,
felpakolni szamárra és odébbállni velük, akárcsak otthonaikkal.
A vének elfogadták az ötletet, azok meg kezdték felkészíteni a véneket
a tárgyakból, mivel korábban
senki nem kapott semmi képzést a közösségben.
Számolást, természetismeretet, irás-olvasást,
kézművességet tanítottak először.
A vének úgy döntöttek, hogy nem akarnak sokat bajlódni ezzel.
Itt egy kép a nomád osztályról néhány kislánnyal.
A vének úgy döntöttek, hogy nem akarnak sokat vesződni a tantárgyakkal.
Így hát kiválasztottak asszonyokat, hogy ők működtessék az iskolát,
ez volt a Központi Irányító Tanács.
Ez volt a legelső alkalom, hogy nők egy csoportja
valamilyen hatalommal bírt a faluban.
Leültem tehát a Központi Irányító Tanáccsal.
Ezt a testületet nem kell alábecsülni.
Csupa pirosba és aranyba öltöztek mindannyian.
Tényleg nagyon őszinték voltak,
olyan asszonyok, aki egyenest a szemünkbe néznek.
Nem beszélnek sokat, de amit mondanak, az valóban fontos.
Ez az asszony itt középen Basu.
Ő a Központi Irányító Tanács elnöke.
Azt mondta, amolyan bábaféle, 40 éve foglalkozik a női bajokkal.
Ő végezte el az összes lánygyermek nemi szervének
csonkítását 40 éven keresztül.
Azzal folytatta, hogy leírta, miként tanulta meg,
hogyan kell a gyerekeket tanítani.
Elmesélte, hogy amikor a civilek megérkeztek a közösségbe,
tanítani kezdték a gyerekeket számtanra, természetismeretre, kézművességre -
elnézést a tanároktól és az vénektől -
és egyúttal alkalmat találtak rá, hogy a véneket megismertessék saját testükkel,
jogaikkal, az óvszerrel és az emberi jogokkal.
Azt mondta, ekkor jött rá,
hogy mindeddig rosszat cselekedett.
Egyenest a szemembe nézett, és azt mondta:
"Hét éve nem hajtottam végre csonkítást."
Utána lesütötte a szemét, ahogyan a képen is látszik.
Lesütötte a szemét szégyenlősen, ezzel vége lett beszélgetésnek.
Tudják, sok közösségben voltam,
ahol mélyen gyökerező hagyományok vannak,
amelyek évszázadok óta tartják magukat,
mint a női nemi szerv csonkítása.
Állandóan azon törjük a fejünket, miként lehetne véget vetni ezeknek.
Ebben a közösségben két dolog történt:
A csoport elöljárói hatalmukból átadtak
egy kis részt tekintéllyel bíró asszonyoknak.
Ezeknek az asszonyoknak befolyásuk volt a következő generációra.
Még valami történt:
ezek az asszonyok szert tettek bizonyos ismeretekre,
amelyekkel nem rendelkeztek korábban.
Hallottak a védekezésről és a jogaikról.
Kihasználták az újonnan kapott hatalmukat
és azt a hasznos tudást, amijük volt.
Döntöttek, hogy ami volt, az rossz,
így a 40 év hagyománya egyetlen generáció alatt eltűnt.
A következő történetem is ugyanebből a faluból származik.
Itt az egyik lány az utolsó képről,
ami az iskolában készült, Bula.
Bula, aki 11 éves, csak akkor oldódott fel a beszélgetésünk során,
amikor mellette volt legjobb barátnője, aki a képen mögötte látható.
Nevettek szinte mindenen,
amit csak mondtam, mint afféle bakfisok.
Fogták egymás karját és csak vihogtak.
Tényleg szerettük volna megtudni, hogyan telik el egy lány napja
ebben a nomád közösségben, és hogy milyen az iskola.
Bula kiváló az iskolában.
A másodikat végzi abban három szintű programban,
amit ezek a nem szokványos, elemi képzést adó központok nyújtanak.
Azt mondta, hogy általában napkelte előtt kel.
Ez egy átlagos nap.
Kitakarítja a házat, aztán a szomszéd házát.
Kimegy, megfeji a tevéket és a kecskéket.
Bejön, elkészíti a család reggelijét,
de a Nap még mindig nem kelt fel.
Azután elmegy az iskolába, és tanul egész nap.
Iskola után általában gyalogol kb. 6 km-t ivóvízért
majd vissza, hogy megetesse a tevéket, a kecskéket,
és a családot.
Azután vacsorát készít, ekkorra már sötét van.
Nincs villany, így gyertya mellett tanul minden este.
Szereti az iskolát.
Azt mondta, kedvence a számtan és a természetismeret.
Megkérdeztem, mi akar lenni.
Azt mondta, orvos vagy nővér.
Hogy miért?
"Nincs senki a közösségben, aki ért a gyógyításhoz.
Állandóan úton vagyunk, szeretnék én megoldás lenni erre a problémára."
Meglepett a válasza, arra gondoltam,
ez nagyon érett gondolkodás egy 11 évestől.
Akkor gyorsan újra beszélni kezdett.
Elmondta, hogy már menyasszony.
Épp most találkozott a vőlegényével, az előző héten.
Nagyszerű embert talált az apja, sok tevéje van.
Hozzámegy majd.
Arra gondoltam, milyen különös, hogy elmondja az álmát,
azt, hogy orvos vagy nővér szeretne lenni,
közben tudja, a törzsben egy asszony, ha férjhez megy,
nem tudja már befejezni az iskolát.
Ez járt fejemben és elgondolkoztam rajta egy kicsit.
Akkor rájöttem, hogy ha egyszer egy lány felismeri a tanulás értékét,
akkor látja azt az értéket a következő generáció oktatásában is.
És míg Bula úgy beszélt álmairól, mintha azok rá vonatkoznának,
valójában azért beszélt róluk,
mert tudja, ha majd egyszer gyerekei lesznek,
ők oldják meg ezt a problémát,
belőlük lesz orvos, nővér.
Ahová most innen viszem önöket,
az kicsit közelebb van az otthonomhoz.
Brazília másik felében voltam,
rögtön a határnál, de már a perui Andokban,
5100 méteren, ezzel a projekttel.
A gleccser felett van ez a város, La Rinconada.
Kb. 100 ezer ember zsúfolódik össze
egy soha el nem olvadó jéggel borított hegy legtetején.
Itt igen csekély a lehetősége bárkinek a sikerre,
főleg, ha lány.
Egyetlen. túlzsúfolt iskola van.
Nagyon kíváncsiak voltunk, amikor elmentünk megnézni az iskolát,
arra vajon miről álmodik egy lány a gleccser tetején,
ahonnan esélye sincs a kitörésre.
Amikor jöttek fel a lányok, hogy beszéljenek álmaikról,
inkább a realitásokat ismertük meg,
ami rájuk, és a felnőttekre vár.
Ez egy bányászváros,
így éjszakánként bordélyházak tömege tárja ki kapuit,
ahol a bányászok eltékozolják keresetüket.
A városban felnövő lányok számára a realitás
a HIV, az AIDS, a nemi erőszak,
a korai terhesség és a prostitúció.
Szóval, álmok helyett a sokkal durvább valóságot találtuk.
Volt egy lány, aki egész idő alatt
nem mutatott érdeklődést, hogy beszélgessünk.
Valahogy mindig tőlünk távol ült az asztalnál.
Egész nap épp csak jelen volt.
Türelmesen ült, csak írkált a naplójába.
Ha becsukta a könyvét, csak figyelt.
De ahogy esteledett, és többi lány hazaszállingózott,
átültünk a lányhoz.
Szerény volt, kissé előregörnyedt,
nem tűnt nagyon boldognak.
Azt kérdeztük tőle, mi van a könyvében.
Kinyitotta, versek voltak benne, oldalakon keresztül.
versek, kedvenc spanyol költőitől,
és sok olyan is amelyet ő maga írt. Most kezdett a kislány kivirulni.
Csendes és félős volt egész nap,
és most fülig ért a szája.
A nevét is megmondta: Sennának hívják.
14 éves volt akkor, és elmesélte történetét.
Azért kapta ezt a nevet,
mert apja szerette a "Xena a harcos hercegnő"
sorozatot a TV-ben.
Nagyon kicsi súllyal, alig 1 kilóval született, és majdnem meghalt.
Apja döntötte el, hogy a harcos hercegnőről nevezzék el,
mert azt szeretné, hogy harcoljon az életéért.
Senna harcolt, és túlélte,
Mikor iskolába kezdett járni,
apja csak tovább töltötte belé az erőt.
Azt mondta, "Senna, te harcos vagy,
Minél többet tudsz, annál jobban szárnyalsz.
Minél többet tanulsz, annál erősebb leszel."
Ezt elmondta minden nap.
Azt mondta, hogy minden képessége megvan, hogy mérnök legyen.
Egyik nap Senna ment haza az iskolából,
és megtudta, hogy apját szörnyű baleset érte a bányában.
Nem halt meg, de súlyosan megsérült.
Abba kellett hagyja az iskolát.
és munkát vállalnia: egy nyilvános latrina takarítását.
Ez volt az egyetlen munka, amit egy ilyen korú lány kaphatott, és nem veszélyes.
Filléreket keresett,
azt a kevéske pénzt a családnak adta, hogy ki tudják fizetni a gyógyszereket.
Apja állapota gyorsan romlott
és sajnos hamarosan meghalt.
Amikor Senna apja haláláról beszélt,
elmondta azt is, hogy ekkor kezdett verselni.
Amikor ott ültünk előtte, szó szerint mássá változott.
Annyira éterinek láttam,
amihez foghatóan még soha senkit.
Felállt, és szavalni kezdett.
Sosem láttam még ilyen harcost, haragot
és szenvedélyt, ami ebben a lányban volt.
Senna versel, hogy másokat lelkesítsen.
Kiváló az iskolában.
Két versíró pályázatot nyert Peruban.
Minden esély megvan rá, hogy ő legyen a legelső lányunk,
akiről tudjuk, hogy befejezte az iskolát és egyetemre ment.
Számtalanszor tapasztaltam, hogy egy ember,
egy báty, egy férfi tanár, egy férfi meghatározóvá vált egy lány életében.
Megalapozta benne az erőt és azt az önbecsülést, amit kiérdemelt.
Kiemelte a korlátai közül.
Mindig ez történik.
Miért nem játszanak a férfiak aktívabb szerepet a lányok életében?
Van egy Sennánk, egy Jajánk, Lídiánk,
Van a Központi Irányító Bizottságunk.
Van a világ összes lánya.
Épp ideje felállnunk és akcióba kezdenünk.
Férfiak, ezek fontos pillanatok.. Minden, amit mondunk, fontos.
Lányok és asszonyok közelében vagyunk folyvást. Biztassuk őket!
Biztassuk, ahogy Sennát biztatta az apja!
Használjuk ki lehetőségeinket
tudásunkat, amit azért kaptunk, hogy pártfogoljunk egy lányt!
Nyissunk ki egy új ajtót egy lány számára!
Beszéljünk vele, hallgassuk meg figyelmesen!
Történetei, elképzelései, világlátása talán minket is megváltoztat.
Tudjuk, hogy egy tanult lány később megy férjhez.
Kevesebb gyereke lesz.
Valószínűbb, hogy ellenáll a zaklatásnak,
és elkerüli a HIV-et és az AIDS-t.
Tudjuk, hogy ha egy lányt tanítanak, akkor felnő és anyává válhat.
Ugyanúgy neveli majd a lányait, mint a fiait.
Kezdenek a döntései számítani.
Döntései alakítják a családja,
a törzse, közössége döntéseit, a társadalomét.
alkalmasint az egész nemzetéét.
Emberek, hiszem, hogy a megfelelő pillanatban vagyunk,
hogy a mi generációnk láthatja még megtörténni a változást.
Mindenkit arra bíztatok, hogy vegye ki a részét benne.
Tenni egy keveset nem nehéz. Cselekedjünk a lányok érdekében!
Őszintén hiszem, hogy még a mi életünkben
emlékezni fogunk ezekre a napokra az esélyegyenlőség szemszögéből,
és hogy gyakran mondtuk,
hogy milyen fontos a lányok oktatása és az erre fordított pénz, energia.
Szeretném, hogy büszkék legyünk erre a napra,
annak tudatában, hogy aktív résztvevői voltunk
a pillanatnak, amely megnyitotta a jobb jövőt
és a lehetőségeket a lányok és az egész világ számára.
Köszönöm.
(Taps)