Kada misle o gradovima,
ljudi su skloni da misle o određenim stvarima.
Razmišljaju o zgradama i ulicama
i neboderima, bučnim taksijima.
Ali kada ja razmišljam o gradovima,
razmišljam o ljudima.
U osnovi gradova su ljudi,
i to kuda se oni kreću,
i gde se sastaju,
to je suština toga kako gradovi funkcionišu.
Ovo znači da su u odnosu na zgrade u gradu
važniji javni prostori među njima.
A danas se neke od najznačajnijih
promena u gradovima
dešavaju upravo u javnim prostorima.
Tako ja verujem da su javna mesta puna života i uživanja
ključna u planiranju divnog grada.
Oni čine da grad oživi.
Ali šta čini da javni prostor funkcioniše?
Šta ljude privlači uspešnim javnim mestima,
i šta je to što u neuspešnim prostorima
ljude odbija?
Pomislila sam da bih, kada bih mogla odgovoriti na ovo,
mogla značajno doprineti svom gradu.
Ali jedna od stvari koje su čudne kod mene,
jeste da sam stručnjak za ponašanje životinja
i svoje veštine ne koristim za proučavanje životinja
već za analizu kako ljudi u gradovima
koriste javne prostore.
Jedan od prvih prostora koje sam proučavala
jeste ovaj maleni park nazvan park Pejli
u srednjoj oblasti Menhetna.
Ovaj mali prostor je postao mali fenomen,
i zbog toga što je značajno uticao
na stanovnike Njujorka,
ostavio je veliki utisak na mene.
Ovaj park sam proučavala na samom početku svoje karijere
jer ga je sagradio
moj očuh,
tako da sam znala da mesta poput parka Pejli
ne nastaju slučajno.
Iz prve ruke sam videla da zahtevaju
izuzetnu posvećenost
i ogromnu pažnju datu detaljima.
Ali šta je ovaj prostor
načinilo tako posebnim i privuklo ljude?
Sedela bih u parku i veoma pažljivo gledala,
i jedna od prvih stvari
su bile udobne, pokretne stolice.
Ljudi bi došli, pronašli svoje mesto,
te ga malo i pomerili, i ostali neko vreme
a zatim su iznenađujuće,
sami ljudi privlačili druge ljude,
i ironično, osećala sam se mirnije
kada je oko mene bilo još ljudi.
I park je bio zelen.
Ovaj mali park je Njujorčanima pružao ono za čime žude:
udobnost i zelenilo.
Ali moje pitanje je bilo,
zašto nije bilo više mesta sa zelenilom
i prostora za sedenje usred grada
gde se ne bi osećao usamljenim,
ili samo kao prestupnik?
Nažalost, gradovi nisu tako
bili osmišljeni.
Ovde vidite poznat prizor.
Ovako su trgovi generacijama planirani.
Imaju taj stil i spartanski izgled
koji nas često asocira na modernu arhitekturu,
ali ne iznenađuje što ljudi
izbegavaju ovakva mesta.
Ona ne samo što izgledaju napuštena,
na njima se oseća opasnost.
Zaista, gde biste ovde seli?
Šta biste ovde radili?
Ali, arhitekte ih vole.
Oni su baza njihovog stvaralaštva.
Možda tolerišu skulpturu ili dve,
i to je sve.
A za investitora su ona idealna.
Tu nema šta da se zaliva, niti da se održava,
i nema nepoželjnih ljudi o kojima bi trebalo brinuti.
Zar ne mislite da je to gubitak?
Za mene je to što sam postala urbanista
značilo da mogu zapravo promeniti grad
u kom živim i koji volim.
Htela sam da napravim mesta
koja bi vam dala utisak koji se stiče
u parku Pejli,
i da ne dozvolim da investitori grade sumorne trgove poput ovog.
Ali tokom mnogih godina,
naučila sam kako je teško
napraviti uspešna, značajna,
prijatna javna mesta.
Kao što sam naučila od svog očuha,
ona se ne dešavaju slučajno,
naročito u gradu kao što je Njujork,
gde se za početak treba boriti za javne prostore,
a da bi zatim bila uspešna,
neko treba da dobro razmisli
o svakom detalju.
Otvoreni prostori u gradu su prilike.
Da, to su prilike za komercijalnu investiciju,
ali to su takođe prilike za dobro zajednice
u gradu,
a ta dva cilja često nisu usklađena,
i tu se nalazi sukob.
Prva prilika gde sam se borila
za sjajan javni prostor je bilo u ranim 1980-im godinama,
kada sam predvodila tim urbanista
na ogromnoj deponiji Bateri park siti
u donjem Menhetnu, uz reku Hadson.
Ta peščana deponija je bila napuštena
10 godina,
i rečeno nam je da bi, osim ako pronađemo investitora
za šest meseci, ta deponija propala.
Došli smo do radikalne,
gotovo lude ideje.
Umesto da napravimo park
kao prateći sadržaj budućeg naselja,
zašto ne bismo preokrenuli situaciju
i prvo izgradili mali, ali veoma kvalitetan
otvoreni javni prostor,
da bismo videli da li će ovo nešto promeniti.
Mogli smo samo da priuštimo dva bloka,
da izgradimo šetalište dugo kilometar ipo,
što znači da je to moralo biti savršeno.
I da bismo bili sigurni, insistirala sam
da napravimo maketu
od drveta, u razmeri, sa ogradom i morskim zidom.
I kada sam sela na probnu klupu
sa peskom koji se kovitlao oko mene,
ograda je bila tačno u visini mojih očiju,
zaklanjajući mi pogled i kvareći mi doživljaj
na ivici mora.
Dakle, detalji stvarno mogu napraviti razliku.
Ali dizajn nije samo to kako nešto izgleda,
već kako vam se telo oseća na tom sedištu u tom prostoru,
i verujem da uspešan dizajn uvek zavisi
od tog veoma ličnog iskustva.
Na ovoj fotografiji, sve izgleda završeno,
ali ta ivica granita, ta svetla,
naslon te klupe,
zasađeno drveće,
i mnoga različita mesta za sedenje
su bile male pobede koje su ovaj projekat pretvorile
u mesto na kom ljudi žele da budu.
Ovo se pokazalo veoma vrednim 20 godina kasnije
kada mi je Majkl Blumberg ponudio da postanem
njegov poverenik za planiranje
i poverio mi da oblikujem
ceo grad Njujork.
Tog dana mi je rekao,
da se predviđa da će Njujork
narasti sa osam na devet miliona stanovnika.
Pitao me je:
"I gde ćeš postaviti
dodatni milion Njujorčana?"
Tada nisam imala nikakvu ideju.
Znate da Njujork polaže
puno na privlačenje imigranata,
i bili smo uzbuđeni zbog ovog rasta,
ali iskreno, pitali smo se gde ćemo rasti
u gradu koji je već bio izgrađen do svojih granica
i okružen vodom?
Kako ćemo pronaći mesta za život
za toliko novih Njujorčana?
Ako ne možemo da proširimo grad,
što je verovatno bilo dobro,
gde bi novo stanovanje bilo?
A automobili?
Naš grad nikako ne bi podneo još automobila.
Dakle, šta ćemo uraditi?
Ako ne možemo da se proširimo, morali bismo da rastemo u visinu.
A kada bismo morali rasti u visinu, morali bismo rasti tamo
gde nam automobil ne bi ni trebao.
A to znači da bismo koristili naše najveće preimućstvo:
naš sistem prevoza.
Ali ranije nismo razmišljali
o tome kako ga na najbolji način iskoristiti.
I tu se krio odgovor na naše probleme.
Ako je potrebno da kanališemo i preusmerimo
novu izgradnju oko tranzita,
zapravo bismo mogli da izdržimo povećanje naseljenosti,
pomislili smo.
I tu je bio plan,
ono što je trebalo uraditi:
Bilo je potrebno da preradimo naše zoniranje -
a zonama urbanisti regulišu grad -
i praktično preoblikujemo ceo grad,
ciljajući gde bi nova izgradnja bila moguća,
i zabranimo građenje
u prigradskim naseljima,
gde se prevozi automobilom.
Ovo je bila neverovatno ambiciozna ideja,
ambiciozna jer su zajednice
morale te planove odobriti.
Kako sam mogla to da uradim?
Slušajući. I, počela sam da slušam,
da slušam na hiljade sati
kako bih razvila poverenje.
Znate, zajednice mogu reći
da li razumemo njihova naselja.
Tako nešto se ne može lažirati.
I počela sam da idem pešice.
Ne mogu ni reći koliko sam blokova zgrada prešla pešice,
tokom znojavih leta, smrznutih zima,
godinu za godinom,
samo da bih mogla razumeti
srž svakog naselja
i osetiti svaku ulicu.
Postala sam veliki štreber koji poznaje gradske zone,
pronalazeći načine na koje bi zoniranje moglo rešiti
brige zajednica.
I malo po malo, naselje po naselje,
blok po blok,
počeli smo da definišemo granične visine
kako bi nova gradnja
mogla da bude predvidiva i blizu tranzita.
Tokom 12 godina
uspeli smo da promenimo zone
u 124 naselja,
na 40% gradske površine,
u 12.500 blokova, tako da je sada
90% nove gradnje u Njujorku
na 10 minuta hoda od podzemne železnice.
Drugim rečima: nikom u tim novim zgradama
automobil nije potreban.
Te izmene zona su bile iscrpljujuće
i iscrpne i važne,
ali izmene zona nikad nisu bile moj cilj.
Zone ne možete videti i osetiti.
Moj cilj je uvek bio da napravim
odlična javna mesta.
Tako sam u delovima gde smo zonirali zbog značajne izgradnje,
bila odlučna da stvorim mesta
koja bi donela promenu u ljudske živote.
Ovde možete videti ono što je bilo
tri kilometra napuštene i uništene rečne obale.
U naseljima Grinpoint
i Vilijamsburg u Bruklinu,
bilo je nemoguće doći do obale i koristiti je.
Tadašnje zone su tu bile mnogobrojna,
i osećala sam obavezu da napravim
divne parkove na tim obalama,
i provela sam puno vremena
na svakom deliću ovih planova.
Htela sam da se postaram da tu budu
staze sa drvoredima od nasipa ka vodi,
da su svuda zasađeni drveće i zelenilo,
i naravno veoma mnogo mesta za sedenje.
Iskreno, nisam znala kako će sve ispasti.
Morala sam verovati da će sve biti dobro.
Ali sam u planove uložila
sve što sam naučila.
I kada je to otvoreno,
moram priznati da je bilo neverovatno.
Ljudi iz celog grada su došli
da provedu vreme u tim parkovima.
Znam da su promenili živote ljudi koji su tu stanovali,
ali su takođe promenili kako su Njujorčani videli
svoj grad.
Često dolazim i posmatram ljude kako se penju na taj mali trajekt
koji sada vozi među naseljima,
i ne mogu reći zašto,
ali me je potpuno ganula
činjenica da to ljudi koriste
kao da je oduvek tamo.
A ovo je novi park u donjem delu Menhetna.
Rečna obala u donjem Menhetnu
je pre 11. septembra bila sva u neredu.
Vol strit je u suštini ograničen kopnom
jer se nije moglo prići ovoj ivici.
A nakon 11. septembra, grad je imao vrlo malo kontrole.
Ali ja sam pomislila da, ako bismo otišli
u korporaciju Louer Menhetn Development
i pribavili novac za povraćaj ova tri kilometra
degradirane obale
to bi imalo ogroman uticaj
na ponovnu izgradnju donjeg Menhetna.
I tako je bilo.
Donji Menhetn konačno ima javnu obalu
na sve tri strane.
Zaista volim ovaj park.
Ograde treba da su sada više,
tako da smo postavili barske stolice na ivicu,
tako da možete toliko prići vodi
da ste praktično zagazili u nju.
I vidite kako se ograda proširuje
i postaje ravna da biste na nju moguli postaviti
svoj ručak ili laptop.
Volim kada ljudi dođu ovde
razgledaju i kažu,
"Vidi, tamo je Bruklin, i tako je blizu."
I gde je tu trik?
Kako pretvoriti park
u mesto na kom ljudi žele biti?
Pa, to je na vama,
ne kao urbanisti, već kao ljudskom biću.
Za ovo ne koristite dizajnerska znanja.
Ovde se radi sa humanošću.
Zaista, da li biste voleli otići tamo?
Da li biste tamo voleli da ostanete?
Možete li videti ka unutra i ka spolja?
Da li su tamo i drugi ljudi?
Da li se čini zelenim i prijateljskim?
Da li možete sebi naći mesto za sedenje?
Sada se širom Njujorka
nalaze mesta gde možete
sebi naći mesto za sedenje.
Tamo gde su nekada bili parkinzi,
sada su mali kafei.
Tamo kuda je saobraćaj Brodveja nekada prolazio,
sada su stolovi i stolice.
Gde su pre 12 godina kafei na trotoaru bili zabranjeni,
sada se nalaze svuda.
A pretvaranje ovih mesta u javna
nije bilo jednostavno,
i čak je teže održati ih.
Sada ću vam ispričati priču
o veoma neobičnom parku Haj Lajn.
Haj Lajn je bio uzdignuta pruga.
(Aplauz)
Haj Lajn je bio uzdignuta pruga
koja je tekla kroz tri naselja
na zapadnoj strani Menhetna,
i kada je voz prestao da ide,
ovo je zaraslo
u nekakvu baštu na nebu.
Kada sam to prvi put videla,
iskreno, kada sam se prvi put popela,
zaljubila sam se kao što se da zaljubiti u osobu,
iskreno.
I kada sam se zaposlila,
spašavanje prve dve trase Haj Lajna
od rušenja je postao moj prioritet
i moj najvažniji projekat.
Znala sam da kada samo jedan dan
ne bih brinula o Haj Lajnu, to bi bilo srušeno.
A Haj Lajn,
iako je to mesto slavno danas
i izuzetno popularno,
je najosporeniji javni prostor u gradu.
Vama se čini kao divan park,
ali ne misle svi tako.
Znate, istina je, komercijalni interesi
će se uvek boriti protiv javnih prostora.
Možete reći:
"Divno je to što više
od četiri miliona ljudi iz celog sveta
posećuje Haj Lajn."
Ali investitor to vidi drugačije: klijenti.
Zašto ne bismo iskopali ove biljke
i otvorili prodavnice duž Haj Lajna?
Zar ne bi bilo odlično
i donelo više novca gradu?
Ne, to ne bi bilo odlično.
To bi bio tržni centar, a ne park.
(Aplauz)
I moglo bi značiti
više novca za grad,
ali grad mora planirati dugoročno,
za opšte dobro.
Nedavno je krajnja trasa Haj Lajna,
to je treća trasa Haj Lajna,
krajnja trasa Haj Lajna,
bila spašena od interesa investitora,
gde je nekoliko vodećih gradskih investitora
gradilo više od 2 kvadratna kilometra
na Hadson Jardsu.
Došli su i predložili mi
da "privremeno demontiraju"
tu treću, krajnju trasu.
Možda se Haj Lajn ne uklapa
u sliku svetlucavih gradskih nebodera
na brdu.
Možda im je samo smetao.
U svakom slučaju, trebalo je devet meseci
neprekidnih svakodnevnih pregovora
da bi se konačno potpisala
zabrana ovog rušenja,
i to je bilo pre samo dve godine.
Vidite, bez obzira koliko je popularno
i uspešno neko javno mesto,
ne može se uzeti zdravo za gotovo.
Javnim mestima uvek - ako se sačuvaju -
javnim mestima su uvek potrebni budni borci,
ne samo da ih sačuvaju za prvenstveno javnu upotrebu,
već da ih projektuju za korisnike,
a zatim održavaju da bi bili sigurni
da su za svakog,
da nisu narušena, demolirana,
napuštena ili zanemarena.
Ako postoji jedna lekcija
koju sam naučila u svom urbanističkom radu,
to je da javna mesta imaju moć.
Nju ne čini samo broj korisnika,
nego mnogo veći broj ljudi
koji se osećaju bolje u svom gradu
samim tim što su tamo.
Javna mesta mogu promeniti to kako živite u gradu,
kako se u njemu osećate,
koji grad ćete odabrati,
i javno mesto je jedno od najbitnijih razloga
zašto u gradu ostajete.
Verujem da je uspešan grad
kao odlična žurka.
Ljudi ostaju jer se sjajno provode.
Hvala.
(Aplauz)
Hvala. (Aplauz)