Când oamenii se gândesc la oraşe
se gândesc automat la anumite lucruri.
La clădiri şi străzi
zgârie-nori, taxiuri zgomotoase.
Eu însă
mă gândesc la oameni.
Oraşele înseamnă în principal oameni.
Unde merg ei,
unde se întâlnesc,
reprezintă esența orașului.
Deci mai importante decât clădirile
sunt spaţiile publice dintre clădiri.
Iar astăzi cele mai interesante
schimbări se întâmplă
în aceste spații publice.
Cred că spaţiile vii, plăcute
sunt temelia bunei planificări a oraşelor.
Ele dau viaţă oraşului.
Dar cum devine un spaţiu atractiv?
Ce atrage oamenii în aceste spaţii
şi ce anume îi respinge în altele
încât oamenii nu vin?
Am crezut că dacă găsesc răspunsul
voi aduce o contribuţie mare oraşului meu.
Unul dintre lucrurile ciudate la mine
este că mă interesează comportamentul
şi îmi folosesc aceste abilităţi să studiez nu animalele
ci felul în care oamenii din oraşe
folosesc spaţiile publice.
Unul dintre primele spaţii studiate
a fost parcul Paley Park
din centrul Manhatanului.
Acest mic spaţiu a devenit un fenomen
şi pentru că are atâta impact
asupra locuitorilor din New York
m-a impresionat şi pe mine.
Am început să îl studiez demult
pentru că a fost construit
de tatăl meu vitreg.
Ştiu că acest gen de spaţii
nu au apărut din întâmplare.
Am văzut direct de la sursă
că cere dedicaţie
şi o atenţie deosebită la detalii.
Dar ce-i atât de special la acest spaţiu
de atrage oamenii?
Am stat în parc şi am privit cu atenţie.
Mai întâi,
sunt scaunele confortabile care se pot muta.
Oamenii vin îşi găsesc locul
se mişcă puţin, apoi stau un pic
şi apoi foarte interesant
ei atrag şi alţi oameni.
Ciudat, dar m-am simţit mai bine
dacă erau oameni în jur.
Şi era verde.
Parculețul oferă newyorkezilor ce doresc:
confort și verdeaţă.
Întrebarea mea a fost însă
de ce nu sunt mai multe locuri cu verdeață
unde să stai în mijlocul oraşului
fără să te simţi singur
și fără să încalci proprietatea cuiva?
Din nefericire,
oraşele nu sunt concepute astfel.
Iată o imagine familiară.
Așa a fost conceput un loc public de generații.
Au acest stil spartan
pe care-l asociem adesea cu arhirectura modernă
şi nu-i de mirare că oamenii
evită astfel de spații.
Nu numai că arată dezolant
ci par şi periculoase.
Unde ne aşezăm?
Ce facem aici?
Arhitecţii însă le iubesc.
Sunt mândri de creaţiile lor.
Ar putea tolera o sculptură sau două
dar atât.
Iar pentru proprietari sunt ideale.
Nimic de udat, de menţinut
şi nici oameni indezirabili.
Dar nu credeţi că este o risipă?
Pentru mine a fi planificator de oraş
înseamnă să poţi schimba cu adevărat oraşul
în care trăiesc şi pe care-l iubesc.
Vreau să pot crea spaţii
unde să te simţi
ca în Paley Park,
nu să lași proprietarii spațiilor să construiască astfel de locuri anoste.
De-a lungul anilor
am învăţat ce greu este
să creezi spaţii reușite,
funcționale, plăcute.
Aşa cum am învăţat de la tatăl meu vitreg
asta nu are loc întâmplător,
în special într-un oraş ca New York
unde este o luptă acerbă pentru spaţiile publice.
Iar ca să fie reușite
cineva trebuie să se gândească serios
la fiecare detaliu.
Spaţiile deschise din oraşe sunt oportunităţi.
Da, pentru investiţii comerciale,
dar şi pentru binele comun
al oraşului.
Aceste două scopuri nu sunt întotdeauna aliniate
şi de aici conflictul.
Prima ocazie în care am luptat pentru un spațiu public funcțional
a fost în anii '80
când conduceam o echipă de planificatori
pe un teren uriaș din Battery Park City
în Manhattan pe râul Hudson.
Acest teren nisipos a stat nefolosit
timp de 10 ani
şi ni s-a spus că dacă nu găsim un investitor
în şase luni, intra în faliment.
Aşa că am venit cu o idee
radicală, aproape nebunească.
În loc de a construi un parc
ca supliment la viitoarea dezvoltare
ne-am gândit în schimb
să construim mai întâi un spaţiu public
mic, dar de calitate,
să vedem dacă aducea o îmbunătățire.
Ne-am putut permite să construim doar două secțiuni
din ceea ce urma să devină o esplanadă lungă de o milă
aşa că ce construiam trebuia să fie perfect.
Pentru a fi siguri, am insistat
să construim o machetă
de lemn a balustradei şi falezei.
Când am stat pe acea bancă de testare
cu nisip în jurul meu,
şoseaua era la nivelul ochilor,
blocându-mi perspectiva
asupra apei.
Vedeţi, detaliile sunt importante.
Design-ul nu detemină doar aparenţa
ci și felul cum se simte corpul în acel spațiu.
Și cred că un design de succes
depinde de experienţa individuală.
Aici totul pare terminat
dar marginea de granit, luminile,
spatele băncii,
pomii
şi numeroasele locuri unde poţi sta
au fost toate mici bătălii care au transformat acest proiect
într-un loc plăcut oamenilor.
Asta mi-a folosit 20 de ani mai târziu
când Michael Bloomberg m-a rugat
să-i fiu asistent de planificare
şi m-a însărcinat să modelez
întregul New York.
Mi-a spus în acea zi
că oraşul urma să crească
de la opt la nouă milioane de oameni.
Şi m-a întrebat:
"Unde vei pune
încă un milion de oameni?"
Ei bine, n-aveam idee.
Ştiţi că oraşul acordă
prioritate atragerii imigranţilor,
deci eram încântaţi de perspectiva creşterii.
Dar unde să construim
într-un oraş supraaglomerat
înconjurat de apă?
Cum să găsim locuinţe
pentru noii locuitori?
Şi dacă nu ne puteam extinde,
ceea ce era bine,
unde urmau să fie construite casele?
Dar maşinile?
Nu mai era loc de alte maşini.
Ce era de făcut?
Trebuia să construim pe verticală.
Și trebuia să ajungem în locuri
în care nu era nevoie de maşină.
Asta însemna să folosim un avantaj:
sistemul de tranzit.
Dar nu ne gândisem
cum să profităm de asta.
Şi iată răspunsul la dilemă.
Dacă schimbam şi redirecţionam
toate construcțiile în jurul tranzitului
am fi putut gestiona creşterea populaţiei.
Aşa ne-am gândit.
Şi iată planul
la care ne-am gândit:
Trebuia să refacem zonarea,
instrumentul principal de planificare
și să regândim întregul oraş
indicând unde se putea construi
şi interzicând orice construcție
dependentă de maşini
sau cu stil de cartier suburban.
Era o idee foarte ambiţioasă
deoarece comunităţile
trebuiau să aprobe planurile.
Cum urma să fac asta?
Ascultând. Am început să ascult.
Am investit mii de ore ascultând
doar pentru a câştiga încrederea.
Comunităţile își dau seama
dacă le înţelegi sau nu cartierul.
Nu poţi mima aşa ceva.
Şi am început să umblu,
pe nenumărate străzi,
în aerul fierbinte, în iernile reci,
an după an,
doar ca să pot înţelege
ADN-ul fiecărui cartier
şi să simt fiecare stradă.
Am devenit un expert grozav în zonare
căutând soluții
la cerinţele comunităţii.
Treptat, cartier după cartier,
stradă după stradă,
am început să setăm limite de înălțime,
astfel încât dezvoltarea
să fie predictibilă şi aproape de tranzit.
Timp de 12 ani
am putut rezona
124 de cartiere
40% din oraş
12.500 de străzi, iar acum
90% din toate construcțiile din New York
sunt la 10 min. de o staţie de metrou.
Adică nimeni din acele clădiri
nu are nevoie de maşină.
Aceste rezonări erau extenuante,
dificile, importante,
dar nu a fost nicio clipă misiunea mea.
Nu poţi vedea şi simţi zonarea.
Misiunea mea a fost de fapt
să creez spaţii publice generoase.
În zonele în care planificasem construcții masive,
eram hotărâtă să creez locuri publice
de valoare pentru viaţa oamenilor.
Aici vedeţi ce era
3km de mal abandonat
din vecinătatea Greenpoint
şi Williamsburg în Brooklyn.
Imposibil de ajuns aici şi de folosit.
Aici a fost o zonare masivă,
deci m-am simţit obligată să creez
parcuri magnifice pe aceste maluri.
Am petrecut enorm de mult timp
pe fiecare cm al acestor planuri,
Voiam să fiu sigură că sunt
pomi de la ţărm până la apă
că erau copaci şi plante peste tot
şi desigur, o mulţime de locuri unde să stai.
Sinceră să fiu, nu ştiam cum va ieşi.
Trebuia să am încredere.
Dar am investit tot ce am învăţat şi studiat
în aceste planuri.
Apoi a venit deschiderea
şi a fost incredibil.
Au venit oameni din tot oraşul
în aceste parcuri.
Ştiu că au schimbat viaţa localnicilor
dar au schimbat şi imaginea pe care
o aveau despre New York.
Vin adesea şi privesc oamenii
urcând în feribotul
care circulă acum între cartiere
şi nu pot spune de ce,
dar sunt impresionată
că oamenii îl folosesc
ca şi cum ar fi de o veşnicie acolo.
Iată un parc nou în Manhattan.
Malul apei era
total neîngrijit înainte de 9/11.
Wall Street nu avea ieşire la apă
pentru că nu te puteai apropia de mal.
Iar după 9/11 primăria n-a putut face mai nimic.
Eu m-am gândit că dacă mergem
la Corporaţia responsabilă de dezvoltare
şi obținem bani să amenajăm
aceşti 3 km de mal degradat
am produce un efect enorm
în reconstruirea ariei Lower Manhattan.
Şi aşa a fost.
Lower Manhattanului are un mal
pe toate cele trei părţi.
Ador acest parc.
Balustradele trebuiau să fie mai sus
aşa că am pus scaune înalte, gen bar,
poţi fi atât de aproape de apă
încât te simți pe apă.
Priviţi cum se lărgeşte balustrada
şi faptul că e plată,
permite să pui laptopul sau mâncarea.
Imi place când oamenii vin,
se uită şi spun:
"Uite, acolo e Brooklyn, pare atât de aproape."
Care este trucul?
Cum transformi un parc
într-un loc plăcut oamenilor?
Depinde de tine,
nu ca planificator, ci ca om.
Nu apelezi la experienţa în design,
ci la umanitatea interioară.
Adică: tu însuți ai vrea să mergi acolo?
Să stai acolo?
Ai perspectivă în interior și în afară?
Mai sunt şi alţi oameni?
Apare verde şi primitor?
Îți poți găsi locul preferat?
Acum, peste tot în New York
poți găsi
un loc să stai.
Unde erau parcări,
acum sunt cafenele.
Unde era trafic în Brooklyn
acum sunt mese şi scaune.
Acum 12 ani erau interzise cafenelele pe stradă,
acum sunt peste tot.
Pentru a reda aceste spaţii publicului
am depus efort
şi e și mai dificil să le menţinem astfel.
O să vă spun o poveste
despre un parc neobişnuit, High Line.
Era acolo o cale ferată la înalţime.
(Aplauze)
Această cale ferată
trecea prin trei cartiere
din vestul Manhattanului.
Când nu a mai circulat nimic pe acolo
a devenit un peisaj sălbatic,
un fel de grădină în cer.
Când am fost acolo prima dată
şi am urcat pe acel viaduct
m-am îndrăgostit pe loc,
serios.
Şi când am fost solicitată
să salvez primele două secţiuni din High Line
de la demolare, au devenit prioritatea mea
şi cel mai important proiect.
Ştiam că dacă nu dedic fiecare zi,
nu avea să mai existe.
High Line
deși bine cunoscut acum,
foarte popular,
este şi cel mai disputat spaţiu public din oraş.
Unii vor vedea un parc frumos
alţii nu.
Interesele comerciale
vor fi împotriva spaţiului public.
Puteţi spune:
"E minunat că peste patru milioane de oameni
vin din toată lumea
să viziteze acest parc."
Un proprietar vede doar clienţi.
În locul spaţiului verde
ar putea exista magazine.
Ar fi extraordinar
şi ar aduce mulţi bani oraşului.
Cred că n-ar fi aşa de nemaipomenit.
Ar fi un mall, nu un parc.
(Aplauze)
Poate că ar însemna
mai mulţi bani pentru oraş
dar oraşul are o viaţă mai lungă
decât bunurile de consum.
Recent, ultima secţiune din High Line,
a treia,
cea finală,
a fost câştigată împotriva intereselor proprietarilor de teren
care
construiesc peste 17 milioane mp
în Hudson Yards.
Au venit şi mi-au propus
să renunţ "temporar"
la această ultimă parte.
Poate pentru că High Line nu se potrivea
cu imaginea unui oraş cu zgârie nori
pe un deal.
Poate că le stătea în cale.
Oricum, a durat nouă luni,
timp în care am negociat zilnic
pentru a ajunge la un acord final
de a interzice demolarea sa
şi asta a fost acum doi ani.
Vedeţi așadar,
indiferent de popularitate şi succes,
un spaţiu public nu e niciodată în siguranță.
Spaţiile publice -- asta e salvarea lor --
au nevoie de agenți vigilenţi
care să le susţină pentru interesul public,
să le amenajeze pentru oameni,
apoi să se asigure
că toţi au acces,
că nu se abuzează de ele, nu sunt invadate,
abandonate sau ignorate.
Dacă există o lecţie
pe care am învăţat-o ca planificator
este că spaţiile publice sunt importante.
Nu doar pentru cei care le folosesc,
ci şi de oamenii
care se simt bine în oraşul lor
doar ştiind că sunt acolo.
Spaţiile publice vă pot schimba viaţa,
felul în care percepeţi oraşul,
dacă preferaţi un oraş sau altul.
Aceste spaţii sunt motivul pentru care
rămâneţi în oraş.
Cred că un oraş de succes
e ca o petrecere reuşită.
Oamenii rămân pentru că se simt bine.
Mulţumesc.
(Aplauze)
Mulţumesc.
(Aplauze)