Amikor az emberek megtudják, hogy az időgazdálkodásról írok,
két dolgot feltételeznek.
Az első, hogy én mindig időben vagyok,
de nem vagyok.
Négy kicsi gyermekem van,
és rájuk kenhetném az előforduló késéseimet,
de néha egyszerűen nem az ő hibájuk.
Egyszer késtem a saját előadásomról, amit az időnk beosztásáról tartottam.
(Nevetés)
Álljunk meg egy pillanatra, hogy érezzük a helyzet iróniáját.
Másodszor pedig azt feltételezik, hogy sok tippem és trükköm van,
hogy itt-ott spóroljak egy csipet időt.
A magazinokban néha megtalálom ezeket a sztorikat arról,
hogy hogyan találjanak az olvasóik egy plusz órát minden napban.
Az az ötlet, hogy a mindennapi dolgainkból lecsippentünk egy kis időt,
összeadjuk ezeket,
és több időnk lesz a jó dolgokra.
Megkérdőjelezem az egész feltételezést, de azért mindig kíváncsi vagyok,
mivel próbálkoztak, akik megkeresnek engem.
Néhány a kedvenceimből:
úgy intézzük az ügyeinket, hogy csak jobbra kelljen kanyarodnunk.
(Nevetés)
Megfontoltan használjuk a mikrohullámú sütőt:
ha 3-3,5 percet ajánl a csomagoláson,
akkor mindenképp az alsó értéket választjuk.
És az én kedvencem, amiben végül is van valamennyi logika:
vegyük fel a kedvenc sorozatainkat, hogy majd a reklámokat átpörgetve nézzük meg.
Így nyolc percet spórolunk félóránként,
így egy kétórás tévénézésnél
találunk 32 percet sportolásra.
(Nevetés)
Ami igaz.
Tudják, mi a másik módja, hogy legyen 32 percünk sportolni?
Ne tévézzünk két órát egy nap, ugye?
(Nevetés)
Az ötlet az, hogy csipetnyi időket megspórolunk, ezek összeadódnak,
és végül mindenre jut időnk, amire szeretnénk.
De megvizsgálva, hogyan töltik a sikeres emberek az idejüket,
és látva óráról-órára az időbeosztásukat,
azt hiszem, ez a gondolkozás teljes mértékben túlhaladott.
Az életünket nem időspórolással alakítjuk.
Hanem csak éljük az életünket,
és az időnk alkalmazkodik hozzá.
Nézzük, hogyan értem.
Mostanában készítettem időnapló projektet.
1001 napig vizsgáltam rendkívül elfoglalt nők életét.
Kihívásokkal teli munkájuk volt, néha saját vállalkozásuk,
gyerekek, talán szülők, akikről gondoskodniuk kellett,
közösségi kötelezettségeik -
nagyon elfoglalt emberek.
Egy hétig nyomon követték az idejüket,
megnézhettem, mennyit dolgoztak, aludtak,
és interjút készítettem velük a stratégiáikról a könyvemhez.
Az egyik nő közülük
elment szerda éjjel valamiért.
Arra jött haza, hogy elromlott a bojler,
és ezért a pincéjében állt a víz.
Ha bármikor történt önökkel ilyen,
akkor tudják, ez milyen mértékben káros, ijesztő, elázott káosz.
Szóval küzdött az éjszaka közvetlen következményeivel.
A következő nap vízvezeték szerelők jöttek,
majd profi takarító csapat hozta helyre a tönkrement szőnyeget.
Mindezt rögzítette az időnaplójába.
Végül összesen hét órát vett ez igénybe a hét folyamán.
Hét órát.
Mintha minden nap talált volna plusz egy órát.
De biztos, hogyha hét elején megkérdezik tőle:
"Tudnál találni hét órát, hogy triatlonra eddz?"
"Tudnál találni hét órát, hogy hét embert mentorálj?
Biztos, hogy a válasza ugyanaz lett volna, mint sokunknak:
"Nem - nem látod, mennyire elfoglalt vagyok?"
Amikor mégis találnia kellett hét órát,
mert tele volt a pincéje vízzel,
akkor talált hét órát.
Ez pedig azt mutatja, hogy az idő nagyon rugalmas.
Nem tudunk több időt csinálni,
de az idő rugalmasan alkalmazkodik ahhoz, aminek szerintünk bele kell férnie.
Tehát az a kulcs a jó időbeosztáshoz,
hogy a prioritás-meghatározást
a meghibásodott bojlerhez hasonlóan kezeljük.
Ennek megértéséhez
az interjúk egyik legelfoglaltabb emberének mondatait szeretném idézni.
Elfoglalt, mert van vállalkozása
12 alkalmazottal,
és hat gyermeke szabadidejében.
Kapcsolatba léptem vele, hogy összehozzuk az interjút,
azzal a mondattal: "hogyan képes mindenre".
Emlékszem, csütörtök reggel volt,
és nem értem el, hogy beszéljünk.
Hát persze, ugye?
De ennek az volt az oka,
hogy éppen kirándult,
mert egy gyönyörű tavaszi reggel volt,
és kirándulni akart.
Természetesen ez még kíváncsibbá tett,
és amikor végül beszélni tudtam vele, így magyarázta el nekem:
"Figyelj Laura, minden, amit csinálok,
minden percem az én választásom."
Ahelyett, hogy azt mondja:
"Nekem nincs időm x, y vagy z-re,"
azt mondta: "Nem foglalkozom x, y vagy z-vel, mert nem az a prioritásom."
A "nincs időm" gyakran azt jelenti, hogy "nem az az elsődleges".
Ha belegondolnak, ez tényleg sokkal inkább ezt jelenti.
Mondhatom, hogy nincs időm kitisztítani a függönyeimet,
de ez nem igaz.
Ha fizetnének nekem százezer dollárt érte,
elég gyorsan meglennék velük.
(Nevetés)
Mivel ez nem fog megtörténni,
elismerem, hogy nem az idő hiányáról van szó;
hanem nem akarom megcsinálni.
Ez emlékeztet minket arra, hogy az idő döntés kérdése.
És az biztos,
hogy szörnyű következményei lehetnek különböző döntéseknek.
Ezt elismerem.
De okos emberek vagyunk,
és hosszú távon biztosan
be tudjuk hozni az életünkbe azokat a dolgokat,
melyek helyet érdemelnek benne.
Tehát hogyan tehetjük ezt?
Hogyan állítjuk fel a prioritást
az elromlott bojler esetéhez hasonlóan?
Először ki kell találnunk, mik számítanak nekünk.
Két stratégiát akarok mutatni ennek az átgondolásához.
Az első: a szakmai szempontú.
Biztos, hogy az év végéhez közeledve
sokan adnak vagy kapnak éves teljesítményértékelést.
Visszanézünk az idén elért sikereinkre,
"fejlődési lehetőségeinkre".
Ez megfelel a célnak,
de úgy látom, hogy hatásosabb, ha ezt előre tekintve tesszük.
Tegyenek úgy, mintha a következő év vége lenne.
Teljesítményértékelést adnak maguknak úgy,
hogy egy abszolút csodálatos szakmai évük volt.
Mi az a három-öt dolog, mely csodálatossá tette?
Tehát megírhatják a következő évi teljesítményértékelést most.
Megcsinálhatják ezt a magánéletükre is.
Biztos, hogy decemberben önök közül is sokan
kapnak összehajtott színes üdvözlőkártyákat
családi ünnepi köszöntéssel.
(Nevetés)
Kis szerencsétlen irodalomi alkotások arról,
milyen csodálatos mindenki a háztartásban,
vagy még sziporkázóbb,
hogy milyen elfoglalt mindenki a háztartásban.
De ezek a levelek egy célt szolgálnak,
hogy elmondják a barátainknak és a családunknak,
mit tartottunk fontosnak magánéletünkben az év folyamán.
Szóval az évnek szinte vége,
de tegyenek úgy, mintha a következő év vége lenne,
és ez egy abszolút csodálatos éve volt
önöknek és szeretteiknek.
Mi az a három-öt dolog, melyek ezt az évet csodálatossá tették?
Megírhatják a következő évi családi ünnepi köszöntést most.
Ne küldjék el.
(Nevetés)
Kérem, ne küldjék el.
De megírhatják.
A teljesítményértékelő és a családi ünnepi köszöntő listán levők között
szerepel hat-tíz olyan cél, melyken a következő évben dolgozunk.
Ezeket le kell bontanunk megvalósítható lépésekre.
Talán családi történelmet akarunk írni.
Először elolvashatjuk más családokét,
hogy megérezzük a stílusát.
Utána végiggondolhatjuk a családtagoknak szánt kérdéseinket,
időpontokat egyeztethetünk interjúkra.
Vagy le akarunk futni öt kilométert.
Ehhez neveznünk kell egy versenyre, ki kell találnunk egy edzéstervet,
és kibányászni a cipőket a szekrény hátuljából.
Majd - és ez a kulcs -
a prioritásainkat az elromlott bojlerrel egyenértékűként kezeljük úgy,
hogy azokat írjuk be először a naptárunkba.
A megvalósításhoz végiggondoljuk a hetünket, mielőtt még elkezdődne.
A péntek délutánok pont megfelelőek erre.
A péntek délutánt egy közgazdász talán
az "alacsony alternatív költségű" időnek nevezné.
Legtöbbünk nem úgy ül ott péntek délután, hogy:
"Izgatott vagyok, hogy haladjak előre
a szakmailag és magánéletben fontos dolgokkal
éppen most."
(Nevetés)
De hajlandók vagyunk gondolkozni hogy mik legyenek azok.
Szóval szánjunk kis időt a péntek délutánból,
hogy három kategóriában rendszerezzük a prioritásainkat:
karrier, kapcsolatok, magánélet.
A háromkategóriás lista emlékeztet minket,
hogy tennünk kellene valamit mindhárom kategóriában.
Karrierről gondolkodunk;
kapcsolatokról, önmagunkról -
nem igazán.
De csak egy rövid lista,
mindenhol kettő-három elemmel.
Majd tekintsünk a következő hetünkre,
és nézzük meg, mikor férnének bele.
Rajtunk múlik, hogy hova tervezzük.
Tudom, hogy ez bonyolultabb lesz néhány embernek.
Úgy értem, hogy néhány ember élete egyszerűen nehezebb, mint másoké.
Nem lesz könnyű időt találni a versíró tanfolyamra,
ha több gyermekről gondoskodunk egyedül.
Tudom.
És nem szeretném senki küzdelmét lekicsinyelni.
De úgy gondolom, hogy a következő számok motiválóak lesznek.
168 órából áll egy hét.
Huszonnégyszer hét az 168 óra.
Az nagyon sok idő.
Ha teljes munkaidőben dolgozunk, az 40 óra hetente,
nyolc órát alszunk, ami 56 óra hetente -
és 72 óra marad más dolgokra.
Az nagyon sok idő.
Lehet, hogy valaki 50 órát dolgozik,
talán egy főállás és egy mellékállás.
Akkor 62 óra marad más dolgokra.
Lehet, hogy valaki 60 órát dolgozik.
Akkor 52 óra marad más dolgokra.
Lehet, hogy valaki több mint 60 órát dolgozik.
Biztos benne?
(Nevetés)
Volt egy tanulmány, mely összehasonlította az emberek
becsült munkaheteit az időnaplóikkal.
Kiderült, hogy az elvileg 75 vagy több órát dolgozó emberek
körülbelül 25-tel tévedtek.
(Nevetés)
Kitalálhatják, melyik irányba, ugye?
Tehát egy héten 168 óra alatt
szerintem találunk időt arra, ami fontos számunkra.
Ha több időt akarunk a gyerekeinkkel tölteni,
többet akarunk tanulni egy tesztre,
három óráig akarunk edzeni és két óráig önkéntesként dolgozni,
megvalósítható.
Még akkor is, ha sokkal többet dolgozunk, mint a teljes munkaidő megkövetelné.
Szóval rengeteg időnk van, ami szuper,
tudják miért?
A csodálatos dolgok nem is igényelnek olyan sok időt.
De amikor néhol van kis szabadidőnk, akkor mit csinálunk?
Elővesszük a telefonunkat, ugye?
Elkezdünk e-maileket törölni.
Különben pedig piszmogunk valamit otthon
vagy tévét nézünk.
De az apró pillanatok jelentősek lehetnek.
Használhatjuk a csipetnyi időket
csipetnyi örömökre.
Dönthetünk úgy, hogy valami csodálatosat olvasunk
a buszon munkába menet.
Amikor munkahelyemre két busszal
és egy metróval utaztam minden reggel,
a könyvtárba mentem hétvégenként, hogy olvasnivalót szerezzek.
Az élményt szinte élvezetessé tette.
Munka közbeni szünetekben meditálhatunk vagy imádkozhatunk.
Ha a családi vacsora elmarad a sűrű munkahelyi napunk miatt,
talán a családi reggeli jól helyettesítheti.
A teljes időnket figyelembe véve
kell lehetőséget találni a jó dolgokra.
Őszintén hiszek ebben.
Van idő.
Még ha elfoglaltak is vagyunk,
van időnk a fontos dolgokra.
És amikor arra koncentrálunk, ami számít,
olyan életet alakíthatunk ki, amilyet szeretnénk.
annyi időben, amennyi rendelkezésünkre áll.
Köszönöm.
(Taps)