Sećam se jutra 15. aprila 2013. godine.
Probudila sam se tog jutra koje je bilo kao nijedno drugo.
U tom divnom stanju između budnog stanja i spavanja,
čula sam poznate zvuke mleka koje se izvlači iz frižidera
i zvuk kafe koja se sipa u aparat za instant kafu.
I dok sam tako ležala delimično budna, delimično dremajući,
pomislih:
„To! Moje mace su konačno naučile da mi skuvaju kafu!”
„To!” (Smeh)
Toliko sam srećna zbog tog otkrića,
toliko srećna, zapravo, da sam otvorila oči
i preda mnom je bilo još srećnije otkriće:
visok, vrlo zgodan muškarac
koji mi je poznat, ali ga još ne prepoznajem.
Ima dve šolje kafe u ruci i kaže: „Dušo, skuvao sam ti kafu.”
Sve mi se vraća.
Sama za Božić. Sama za Dan zahvalnosti.
Sama za Dan zaljubljenih.
Moj muž je bio otišao u Avganistan, a sada je bio kod kuće.
Mazili smo se na kauču sa našim kafama
i uključili smo televizor
baš na vreme da vidimo kako elitni trkači prelaze liniju cilja
i baš na vreme da čujemo reči:
„Lelisa Desisa je upravo pobedio na Bostonskom maratonu 2013. godine.
To je njegov prvi Bostonski maraton.”
Pomislila sam: „Naravno, zašto ne pobediti na prvom koji isprobaš?”
Zašto? Šta? Ja hoću, zar ne? Svakako.
Okrenula sam se ka suprugu i rekla:
„Znaš, stvarno treba da nekako iskoristimo dan.”
Još smo u pidžamama, a taj tip je pretrčao preko 42 kilometra.
Zato smo ustali, obukli se i otišli na ručak.
Pogledao me je i rekao: „Sećaš li se?”
„Dušo, da li se sećaš?”
Upitala sam: „Da li se sećam čega?”
Rekao je: „Ovo je isti sto, ovo je isti restoran
u kome smo imali poslednji obrok pre nego što sam otišao u Avganistan.
Gde smo razgovarali o tome šta bi bilo ako se ne vratim.
Gde smo govorili o tome šta bi bilo ako bih izgubio neki ekstremitet.
Gde smo govorili o tome šta bi bilo
ako bih bio povređen na bilo koji način.”
Naručili smo par koktela, zbog čega će mi kasnije biti veoma drago.
Nazdravili smo i počeli smo da pravimo planove
onako kako samo vojnička porodica može kada je voljena osoba bezbedna kod kuće.
Pogledao me je i rekao: „Hajde da gledamo maraton.”
A ja sam rekla: „Hajdemo. Hajde. Apsolutno.”
Prešli smo na ulicu Bojlston i „bum!”, čuli smo buku,
i u sledećem momentu našli smo se na trotoaru.
Pogledala sam ka vodopadu krvi
gde je pre bila moja leva noga.
Moj muž bio je prekriven gelerima.
Pomislila sam dve stvari.
Prvo: ne postoji nijedan čovek na ovoj planeti
pored koga bih radije ležala u ovom trenutku
i drugo: to je to.
Baš kada smo počeli da izgovaramo
ono što samo ljudi u braku mogu da kažu u ovakvim momentima,
došli su najhrabriji ljudi Bostona, zgrabili me i odveli u najbližu bolnicu.
I tako sam bila tamo;
ležala,
više nisam bila bronzana, lepa balska plesačica,
opčinjavajuća, spremna za izvođenje.
Bila sam iseckana, izrezana, ponovo zaheftana,
zašivena, zalepljena.
Plastika mi nije prišla, kažem vam.
Izgubila sam decimetar kose, izgledala sam kao lutka trol.
Bila sam prekrivena tkivom drugih ljudi, krvlju drugih ljudi.
Bio je to haos.
Imala sam i posetioce.
Imala sam posetioce sa ustima, a ta usta su imala mišljenja.
Saznala sam nešto:
ljudi kažu mnogo stvari kada ne znaju šta da kažu.
Od malih nogu su nam govorili da,
kada ljudi izgovaraju stvari kada ne znaju šta da kažu
i kada vam ljudi govore stvari da biste se osećali bolje,
to proizilazi iz ljubavi.
Zbunila sam se; pomislila sam,
ova bolničarka koja mi govori: „Bolje ti je da se sabereš.
Bolje ti je da se sabereš jer si potrebna svojoj porodici.
Već je prošlo četiri dana. Prebrodi to.
Potrebna si svojoj porodici. Na tebi je da ih oraspoložiš.”
Ili svaka druga osoba koja bi me pogledala i rekla:
„Došla bih ranije, ali nisam imala pojma šta da kažem”,
što predstavlja blještavi bilbord
za nas koji patimo koji poručuje:
„Toliko je neprijatno biti pored tebe
da ne mogu čak ni da budem u istoj sobi sa tobom”,
što me pretvara u osobu koja treba da učini da se vi bolje osećate.
I svakog ko leži u bolničkom krevetu, da bi se osećali bolje.
Zato počinjem sa odbranom: „Prijatelju, ne, okej sam, okej sam, biću dobro.
Plesaću ponovo. Radiću sve te stvari”,
čak i ako ne verujem u to jer se tako loše osećam
zato što sam tako neprijatna, tako unakažena, tako upropašćena.
Naučeni smo od malih nogu da kada ljudi kažu i čine stvari,
to proističe iz ljubavi u vreme traume,
a ipak, nalazim se ovde na ovoj sceni da bih tvrdila drugačije.
Smatram da to dolazi iz većih dubina nego ljubav.
Mislim da to proističe iz straha.
Straha od istine.
Provodimo čitavu vožnju kolima,
nakon što dobijemo taj poziv,
zajednički tkajući
savršenu količinu rečenica koje će oterati bol.
Ipak, naš strah od istine
je da, koliko god da rečenica izatkamo,
ništa neće učiniti da bol nestane.
Sve sam ih čula. Moja noga nikada nije ponovo izrasla.
Strah od grozne istine može učiniti da izgovorimo neke prilično grozne stvari.
U panici, kada vidite svog prijatelja unakaženog,
ili vas neko ko će ostati bez imena pogleda i kaže:
„Pa, bar ti je ostalo lepo lice.”
Odmah odgovorim sa: „Pa, kad smo već kod toga,
moj mozak i zadnjica su podjednako impresivni, hvala.”
(Smeh)
„Hvala što ste primetili da imam lepo lice.
To je sve što mi je ostalo u životu. Cenim to.”
Ili vas zaustavi doktor, koji nije moj doktor, da napomenem,
stavi mi ruku na rame u kolicima,
dok se u njima krećem kroz sobu i kaže mi:
„Moram da ti nešto kažem.
Čuo sam tvoj intervju jutros,
čuo sam da hoćeš da ponovo plešeš
i ovde sam da ti kažem da sam ovde godinama.
Ovde sam da ti kažem da ne treba da se nadaš.
Nikada nisam, za sve ove godine, video osobu sa amputacijom koja pleše.
To se neće dogoditi, šanse su ti jedan u milion.”
Podigla sam prst uvis
i rekla mu da, ako su mi šanse jedan od milion, ja ću biti taj jedan,
pomešano sa drugim rečima,
i onda sam se okrenula
(Smeh)
i odvezla se u drugom pravcu isplakavši oči,
nadajući se da će se moje reči obistiniti.
Ako mislite da je to najgore, nije.
Sećam se da je moj nekadašnji prijatelj došao - da, zato -
koji je došao kod mene i rekao mi:
„Znaš šta? Pokrećem svoj posao i troškovi za smeće su užasni.
Prosto su užasni. I tako je skupo.
Znam da su odsekli ostatak tvoje noge
i dosta drugih delova tela u ovoj bolnici.
Da li znaš koliko košta da se odseče ostatak tvoje noge?”
Dame i gospodo, reči su moćne.
Štapovi i kamenje će mi uništiti kosti, ali reči ostaju u meni zauvek,
naročito u osetljivim vremenima
kroz koja će prolaziti vaša porodica i prijatelji,
ne nužno u istoj situaciji kao i ja,
ali primićete taj poziv
kada vaša majka, brat, prijatelj, ljubavnik budu prolazili kroz nezamislivo.
Zato sam ovde, da vam iznesem vodič
jer ćemo svi mi primiti taj poziv koliko god da to ne želimo.
Broj jedan, najvažnije: izmerite temperaturu u prostoriji.
Da li bacaju stvari? Dajte im nešto da bace.
Da li se smeju uz televiziju kada mislite da treba da plaču?
Smejte se sa njima.
Da li samo sede u tišini? Ćutite sa njima.
Emocije su snažne.
Važno je znati faze emocija
kada se neko suočava sa tragedijom,
naročito pre nego što dospete u tu bolničku sobu.
Ne govorite im šta ste guglali 5 minuta pre nego što ste izašli kroz vrata
niti šta vaša vera kaže o njihovom stanju.
Budite prisutni za njih. Budite njihov prijatelj.
Sećam se jednog kišnog nedeljnog popodneva
kada smo moj muž i ja pregledali
bezbroj brošura i štampanih materijala, kao i flešdens dukseva
koje mi je slao svaki plesni studio u zemlji -
koje i dalje nosim, hvala vam -
možda je trebalo da neki obučem danas -
pregledali smo sve te stvari
i naišla sam na dve brošure,
dve brošure kojima se nadam da niko u ovoj prostoriji neće morati da se bavi.
Jedna se odnosila na to šta treba raditi nakon terorističkog napada.
Druga je bila o tome kako se nositi sa gubitkom ekstremiteta.
Pogledala sam svog muža i pitala:
„Gde smo ovo dobili? Ne sećam se da smo ih dobili.”
A on je rekao: „Pa, Ef-Bi-Aj je doneo onu o terorističkom napadu,
a grupa podrške je tokom posete donela 'Kako se nositi sa gubitkom ekstremiteta'.
Bacila si je preko ramena,
rekavši: 'Ne znam zašto su to doneli. Meni ništa nije amputirano.'”
To je, dame i gospodo, dokaz
da nećete prihvatiti pomoć dok niste spremni za to.
Tog dana sam bila spremna. On je bio spreman. Jecala sam. Jecao je.
Izvini što te odajem, dušo.
Plakali smo zajedno, i prelistavala sam to -
nakon što sam bacila iza ramena onu o terorističkom napadu
jer „Neka, hvala. Jednog dana.” -
pregledam to i kažem sebi, o, Bože!
Adame, vidi, vidi! Pogledaj ovu brošuru.
Ovo može da pomogne ljudima da nam pomognu.
To su faze tugovanja nakon gubitka ekstremiteta,
koje se ne razlikuju od faza tugovanja:
tuge zbog gubitka posla, gubitka voljene osobe, prijateljstva.
Šok i poricanje. Bes. Depresija.
Nagodbe. Još besa. Još depresije.
Nije lepo, ali tu je. I prihvatanje i pomaganje drugima.
Pomaganje drugima? Htela sam da stignem do tog dela.
Bila sam skroz ovamo, ali čak i od gledanja
ovog grafikona sam se osećala bolje.
Rekla sam Adamu da moramo reći ljudima.
Moramo da kažemo ljudima za to, jer to pravi razliku.
To je ono što će pomoći ljudima da pomognu ljudima.
Navešću vam neke primere koji su uspeli,
neke primere za koje sam saznala nakon što sam pozivana u bolničke sobe
posle moje tragedije i nadanja porodica da ću pomoći.
Nikada neću zaboraviti prijatelja koji je rekao, nakon telefonskog poziva:
„Hej. Video sam da si propustila svoj omiljeni dens šou prošle nedelje.
Reprizira se večeras. Donosim picu. Šta hoćeš na njoj?”
Jednostavno. Neposredno. Strava.
„Sir, sir, i još sira, molim te.
Bolnička hrana je grozna. Molim te, donesi.
Spakuj dve. Staviću jednu negde u frižider.”
Broj dva.
Nikada neću zaboraviti
da mi je neko dostavljao šolju Starbaks kafe.
Moja savršena naručena Starbaks šolja svakog jutra pre nego što se probudim.
Možda je to bilo i najznačajnije jer nikada nisam saznala ko je to bio.
To je moja poenta danas.
Da se ne radi o tome da mi idemo da obiđemo prijatelje.
Radi se o našim prijateljima, o našim voljenima.
Namučili su se da otkriju koja je to kafa
i stvorili su je.
Obavili su tu posetu Starbaksu i naručili je za mene.
Znali su šta mi prija.
Da li vaš prijatelj ili voljena osoba ima prljave stare čarape
sa rupama koje vire kojima se podsmevate?
Tu je uteha. Donesite im to.
Odštampajte sliku sa Fejsbuka, sliku njihovih mačaka, njihove porodice,
njihovih pasa ili mačaka.
I donesite im ih. Neka im to bude uteha.
Ne morate da se pojavite. Ne morate ništa da kažete.
Ne radi se o nama. Ne radi se o tome da budemo heroji.
To nećemo postati i to je u redu.
Danas sam ovde da bih vas oslobodila tereta,
ne, ne, da bih vas oslobodila stresa;
da bih vam dala dozvolu da se pojavite, ućutite i ne izgovorite nijednu reč.
Samo budite tamo, držite im ruku i ako baš morate da kažete nešto,
recite ono što je meni moj muž:
„Dušo, ne razumem,
ali mi je jako važno da ti kažem koliko strašno želim da razumem.”
Hvala vam na posvećenom vremenu.
(Aplauz)
Hvala.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)