A klasszikus műalkotásokat
jobbára múzeumi környezetben képzeljük el.
Eszünkbe sem jut, hogy ezeket többnyire
nem múzeumba szánták.
Mi történik a műalkotással,
ha kikerül az eredeti kontextusából?
Itt van például Michelangelo Dávid szobra.
Az óriás filiszteus, Góliát legyőzőjét mutatja. A hős fiút,
akinek fegyvere csupán a parittyája és a bátorsága volt.
Amikor Michelangelo elkezdte faragni a fehér márványtömböt,
hogy elmondja a híres bibliai történetet,
Firenze városa az elkészült művet
a hatalmas bazilika tetejére szánta.
Az ötméteres szobor nemcsak
jól látható lett volna a magasban,
de a tervezett 11 ószövetségi karakter
szobrának társaságában a nézők fölé tornyosulva
hangsúlyozott vallási tartalmával
kényszerítette volna a nézőt, hogy csodálattal forduljon a Mennyek felé.
Ám mire 1504-ben Michelangelo befejezte a munkát,
a többi szobor tervét elvetették,
s a város is rádöbbent, hogy egy ekkora szobor tetőre emelése
sokkal nehezebb, mint korábban gondolták.
Ráadásul a szobor olyan részletgazdag és élethű lett,
a Dávid karján duzzadó erektől kezdve
az arcán tükröződő elszántságig,
hogy kár lett volna elrejteni a magasban, távol a nézőtől.
Összeült egy politikusokból és művészekből
álló tanács, hogy döntésre jusson a szobor új helyéről.
A szavazás értelmében végül a a városháza és az új köztársaság
kormányának székhelye, a Palazzo della Signoria elé került.
Az új helyszín átértelmezte a szobor jelentését.
A Medici családot, mely a bankok révén
évszázadokon át uralta a várost, nemrég száműzték:
Firenze immár szabad városként tekintett önmagára,
melyet mindenfelől dúsgazdag és befolyásos riválisok fenyegettek.
A Dávid szobor, immár az esélytelenség elleni hősies ellenállás szimbóluma volt
átható tekintetével,
mintegy figyelmeztetőleg, egyenesen Róma, azaz
Giovanni de Medici bíboros székhelye felé fordul.
Noha a szobor maga mit sem változott,
elhelyezkedése mégis szinte minden aspektusának
politikai tartalmat adott a korábbi vallásos helyett.
Noha a Dávid szobor egy másolata a mai napig a palota előtt áll,
az eredetit 1873-ban áthelyezték
a Galleria dell'Accademiába, mely napjainkban is otthonául szolgál.
A múzeum rendezett, csendes környezetében
-- jó pár félig kész Michelangelo szobor társaságában --,
a nyilvánvaló vallási és politikai interpretációk elhalványodnak,
s így nem marad más, mint elfogulatlanul, csodálattal adózni
Michelangelo művészi és technikai tudása előtt.
Ám a figyelmes nézőnek még itt is feltűnhet,
hogy Dávid feje és keze aránytalanul nagy.
Emlékeztető ez arra, hogy igazából lentről kéne csodálnunk.
Tehát nem csupán a kontextus változtatja meg
egy műalkotás üzenetét és interpretációját az idők folyamán;
olykor az alkotás maga hozza a történelmet ismét a
felszínre a legváratlanabb módon.