Kui mõtleme klassikalistele teostele,
kujutleme neid tavaliselt muuseumis.
Kuid me unustame tihti, et suurem osa kunstist
pole loodud muuseumi jaoks.
Mis juhtub kunstiteosega,
kui see võetakse välja oma algsest kontekstist?
Vaatame näiteks Michelangelo Taaveti skulptuuri,
mis kujutab poisiohtu kangelast, kes hukkas hiiglase Koljati,
ja seda üksnes oma vapruse ning lingu abil.
Kui Michelangelo alustas tööd puhta valge marmorikamakaga,
et anda edasi seda kuulsat piiblilugu,
oli Firenze linnajuhtidel plaanis paigutada valmiv teos
oma uhke katedraali otsa.
See viiemeetrine kuju oleks olnud
kõikjalt hästi näha.
Lisaks oleks selle paigutamine üheteistkümne teise
kõrgustes asuva Vana Testamendi tegelase kõrvale
olnud religiooni seisukohalt tähendusrikas,
sundides vaatajaid oma pilke aupaklikult taeva poole pöörama.
Kui Michelangelo 1504. aastal teose valmis sai,
oli teiste skulptuuride valmistamise plaan aga luhtunud
ning linn oli taibanud, et nii suure kuju tõstmine katusele
osutub keerulisemaks, kui nad oskasid arvata.
Pealegi oli skulptuur nii detailne ja realistlik -
tukslevatest veenidest Taaveti käel,
otsustava ilmeni tema näos, -
et oli kahju peita see vaatajatest nii kaugele.
Poliitikute ja kunstnike nõukogu kogunes,
et otsida skulptuurile uus asukoht.
Lõpuks otsustati paigutada see väljakule Sinjoriia palee ette,
kus asus raekoda ja uue vabariikliku valitsuse peakontor.
Uus asukoht andis skulptuurile uue tähenduse.
Medicite perekond, kes oli linna mitu põlvkonda valitsenud,
kontrollides pangandust, oli hiljuti linnast pagendatud
ning Firenze tundis end nüüd vaba linnana,
keda ümbritsesid igast küljest rikkad ja võimsad rivaalid.
Taavet, saades kangelasliku vastupanu sümboliks,
paigutati oma läbitungiva pilguga,
mis väljendast nüüdsest hoiatust, vaatama Rooma poole,
mis oli koduks kardinal Giovanni de Medicile.
Kuigi skulptuur ise jäi muutumatuks,
muutis selle asukoht peaaegu täielikult selle tähendust,
reliogioossest tähendusest poliitiliseni.
Ehkki Taaveti kuju koopia asub endiselt Palazzol,
viidi originaal 1873. aastal
Galleria dell'Accademiasse, kus see asub tänaseni.
Korralikus, vaikses muuseumikeskkonnas,
paljude Michelangelo poolikuks jäänud tööde kõrval,
langevad need religioossed ja poliitilised tõlgendused ära,
jättes ruumi mõtisklusteks üksnes Michelangelo
kunstiliste ja tehniliste oskuste üle.
Kuid ka siin võib tähelepanelik vaatleja märgata,
et Taaveti pea ja käed paistavad ebaproportsionaalselt suurtena,
meenutades, et need loodi alt vaatamiseks.
Seega, kontekst mitte üksnes ei muuda teose tähendust
ja tõlgendusi läbi aegade,
vaid võib mõnikord aidata näha selle ajalugu
uuel ootamatul moel.