Vaš pas voli da se sklupča na kauču, ali to volite i vi,
pa ga oterate i smestite se za ugodno veče.
Ipak, vi ste ljudsko biće u kući.
Vi ste inteligentno biće, ne prosto instinktivno biće.
Možete da planirate i sanjate i, avaj -
Da li vas je vaš pas upravo nadmudrio i srećan je zbog toga?
Ili je prosto sledio svoje instinkte?
Da li tu uopšte postoji razlika?
O čemu razmišlja?
Pa, zavisi šta podrazumevamo pod "razmišljanjem"
i kakve kriterijume koristimo da bi to procenili.
I Aristotel i Dekart su koristili kriterijum instinkta i inteligencije
kako bi odvojili životinje od ljudi.
Aristotel je verovao da ljudi poseduju razum,
dok su životinje jedino u stanju da prate
surove instinkte za preživljavanje i reprodukciju.
Skoro 2000 godina kasnije,
Dekart je izneo ekstremniju verziju te ideje,
tvrdeći da se životinje, koje vode instinkti, ne razlikuju
od robota koji mehanički reaguju na nadražaje iz okoline.
Ali saglasnost protiv životinjske inteligencije počela je da se raspliće
s Darvinovom teorijom evolucije.
Darvin je pretpostavio da inteligencija može da evoluira iz prostijih instinkta.
Posmatrao je kišne gliste dok odlučuju kako da vuku lišće nepravilnog oblika
u svoja skrovišta
i sinulo mu je kako ljudi mogu da na sličan način reše slične probleme.
A ako, kako je on smatrao, ljudi potiču od jednostavnijih bića,
onda se možda naši umovi nalaze daleko na kraju spektra,
razlikujući se od životinjskih u stepenu, ne po prirodi.
Skorašnji ekspermenti koji otkrivaju da mnoge vrste mogu da reše složene probleme,
potvrđuju Darvinovu početnu pretpostavku.
Slonovi koriste predmete kako bi dosegli mesta van domašaja.
Vrane prave sopstvene alate
i znaju da koriste posude za vodu kako bi stigle do nagrade.
Hobotnice nauče da otvaraju tegle nakon što posmatraju druge kako to rade,
pa čak mogu da se sete postupka mesecima kasnije.
Takvi zadaci uključuju razmatranje aspekata problema
odvojeno od trenutne situacije i pamćenje strategije za kasnije potrebe.
Ipak, iako životinje mogu da reše složene probleme,
kako znamo o čemu, i da li uopšte razmišljaju?
Bihevioristi, poput Pavlova i Torndajka, tvrde
da životinje koje izgledaju kao da razmišljaju
obično samo reaguju na nagradu ili kaznu.
Ovo je bio slučaj s Pametnim Hansom,
konjem s čudesnom moći tapkanja rešenja matematičkih problema.
Ali se ispostavilo da Hans nije naročito dobar iz matematike,
već je čitao dreserove nesvesne, suptilne neverbalne znake
kada da prestane s tapkanjem.
Dakle, Hans nije znao da broji, ali da li to znači da nije razmišljao?
Konačno, mogao je da tumači istančane društvene poruke,
osobina koju deli s velikim brojem drugih neljudskih životinja.
Slonovi prepoznaju jedni druge nakon godina razdvojenosti,
čak se čini da oplakuju svoje mrtve.
Pčele komuniciraju koristeći se posebnim krivudavim plesom
kako bi nagovestile drugim pčelama lokaciju i kvalitet izvora hrane.
Šimpanze učestvuju u složenim spletkarenjima,
nagoveštavajući nam da, ne samo da misle, već da razumeju da i drugi misle.
A tu je i sivi papagaj Aleks,
znao je da koristi jezik ljudi
kako bi razlikovao boje i oblike udaljenih predmeta,
čak je i razumeo apstraktne koncepte, poput manjeg i višeg.
To poprilično zvuči kao inteligencija,
a ne samo rad bezumne mašine.
Ali dok neljudske životinje mogu da rešavaju probleme, pa i da komuniciraju,
za ljude razmišljanje takođe podrazumeva svest,
mogućnost sagledavanja naših dela, a ne samo njihovo izvođenje.
Do sada nam nijedno istraživanje nije otkrilo
da li to što poseduje inteligenciju da nas nadmudri
znači i da je naš pas zadovoljan zbog toga.
Mi bismo zaista želeli da znamo kakav je osećaj biti pas
ili hobotnica
ili vrana?
Kognitivni filozofi ovo nazivaju teškim problemom
jer, dok vi i ja možemo da prenesemo kakav je osećaj biti čovek,
niko ne govori konjski.
Čak ni papagaj koji govori, poput Aleksa,
nije u stanju da nam kaže šta misli o bojama koje imenuje.
I šta ako svest dolazi u različitim oblicima?
Da li bismo uopšte prepoznali svest kod pčela?
Shodno tome, kako možemo uistinu znati da drugi ljudi imaju svest?
Možda su prosto sasvim funkcionalni zombiji.
Kako bilo, životinjski umovi i dalje testiraju granice našeg razumevanja
i to kako ih zamišljamo može da otkrije više o našim umovima nego njihovim.